DAMIAN DIBBEN

 www.egmont.cz

The History Keepers: The Storm Begins

Copyright © Damian Dibben, 2011

Background illustration © Jeff Nuntrup

Cover design by Wojciech Wawoczny

Boy’s face on the cover by Shutterstock

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXII jako svou 3541. publikaci

Z anglického originálu přeložil Peter Kadlec

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

První vydání, elektronické první

ISBN elektronického vydání 978-80-252-2424-3

ISBN tištěného vydání 978-80-252-2097-9

CLAUDINE

a Alimu,

s nímž se nikdy nesetkala

1. SCHODIŠTĚ V PAMÁTNÍKU

Noc, kdy Jake Djones zjistil, že se jeho rodiče ztratili kdesi v minulosti, byla jedna z nejbouřlivějších, jaké kdy byly zaznamenány. Od uragánu v roce 1703 nezažil Londýn tak strašlivou noc, takové přívaly deště a nápory skučícího vichru.

Po Tower Bridge, přímo v epicentru bouře, se nad vzdouvající se Temží ztěžka prodíral k severnímu břehu tmavomodrý bentley. Měl rozsvícené dálkové reflektory, stěrače pracovaly na plný výkon a s námahou rozhrnovaly oslepující přívaly deště.

Na velkém koženém zadním sedadle nervózně poposedával čtrnáctiletý chlapec. Měl olivovou pleť a smělé, inteligentní oči. Na sobě měl školní uniformu: jednořadové sako, černé kalhoty a obnošené kožené polobotky. Vedle něj ležela jeho školní brašna naditá knihami a sešity. Na odřené jmenovce bylo tučným ozdobným písmem vyvedeno jeho jméno – Jake Djones .

Jakeovy velké hnědé oči byly upřeny na dvě postavy za skleněnou přepážkou. Nalevo seděl vysoký, nadutě se tvářící muž v černém obleku a cylindru. Řidič vedle něj měl na sobě šoférskou uniformu. Tiše rozmlouvali, ale Jake za sklem stejně nemohl nic z jejich rozhovoru slyšet.

Tito cizinci ho před pouhou půlhodinou unesli.

Pospíchal ze školy domů přes Greenwich Park, když mu zastoupili cestu právě před Královskou observatoří. Sdělili mu, že musí jít s nimi v nanejvýš naléhavé záležitosti. Jake pochopitelně odmítl, načež mu řekli, že ho mají odvézt k tetě. Jake se nemohl zbavit podezření a stále jim kladl všetečné otázky, když se spustil déšť – nejprve jen pár kapek, které se ale rychle změnily v příval – a muži přistoupili k činu. Řidič přitiskl Jakeovi k obličeji kapesník; Jake vdechl cosi ostře a štiplavě páchnoucího a pocítil, že omdlívá. Po chvíli se probral a zjistil, že je zamčený na zadním sedadle velkého auta.

Jake se vyděsil, když náhlý úder hromu jako by otřásl samotnými základy Tower Bridge. Prozkoumal vnitřek vozu. Byl potažený tmavým hedvábím a kdysi byl zřejmě přepychový, teď už ale měl svá nejlepší léta za sebou. Na dveřích (které se marně pokoušel otevřít krátce poté, co se probral) byly ozdobné zlaté kliky. Sklonil se a prohlédl si jednu z nich zblízka. Uprostřed měla složitý dekorační motiv: symbol přesýpacích hodin se dvěma planetami kroužícími kolem.

Muž v cylindru s tváří ukrytou ve stínu se po něm káravě ohlédl. Jake směle opětoval jeho pohled, až se majestátní hlava nakonec opět otočila k cestě před nimi.

Starý bentley sjel z mostu. Projel bludištěm uliček starého města, až nakonec vyjel na Fish Hill a zastavil na nevelkém náměstí vydlážděném kočičími hlavami pod velkým kamenným sloupem. Jake zvedl zrak ke stavbě: z mohutné čtvercové základny se k rozbouřenému nebi tyčil obrovský zářivě bílý vápencový pilíř. Na jeho vrcholu, který Jakeovi připadal skoro půl míle vysoko, stála zlatě zářící urna.

Jake si okamžitě vzpomněl, že tento podivuhodný památník už kdysi viděl: spolu s rodiči na něj náhodou narazili při návratu z nepovedené výpravy do London Dungeon (nešikovný ghoul 1 tam spadl do jezírka umělé krve a bezpečnostní služba musela rozsvítit). Jakeův otec se náhle rozrušil a začal synovi vyprávět o historii stavby – proč byla nazvána Monumentem a že ji postavil Sir Christopher Wren na památku velkého požáru Londýna; a že se na její pozlacený vrchol dá vystoupit po točitých schodech uvnitř. Jake byl uchvácen a projevil přání vystoupit po schodech nahoru a otec nadšeně souhlasil. Avšak Jakeova matka, která obyčejně nezkazila žádnou legraci, začala najednou z nepochopitelných důvodů jančit a naléhala, aby už šli domů, než začne dopravní špička. Jake se jen nerad nechal odtáhnout pryč a oči mu stále bloudily zpět ke sloupu.

Muž v cylindru vystoupil z auta a rozevřel deštník. Musel ho pevně držet, aby mu ho vichr nevyrval z ruky a neodnesl. Otevřel zadní dveře a ostře pohlédl Jakeovi do očí. „Pojď se mnou. Nepokoušej se utéct.“

Jake si svého únosce nedůvěřivě prohlížel. Byl velmi elegantně oblečen: kromě hedvábného černého cylindru měl na sobě bílou košili s černým motýlkem, dokonale padnoucí tmavý denní oblek, úzké kalhoty se sotva patrným proužkem a bezvadně vyleštěné boty. Měl výrazný obličej, orlí nos, vystouplé lícní kosti a jeho černé oči hleděly na Jakea přísně a povýšeně.

Znovu se zablýsklo a poryv větru přinesl další spršku deště.

„Rychle,“ vyštěkl muž. „Ujišťuju tě, že nejsme tví nepřátelé.“

Jake si hodil brašnu přes rameno a opatrně vylezl z auta. Muž ho pevně popadl za paži a zaklepal na sklo, aby na sebe upozornil řidiče. Elektricky ovládané okénko se spustilo.

„Okamžitě zajeď pro její výsost.“

„Jak si přejete.“

„A nezapomeň na slečnu St Honoré. Je v Britském muzeu; nejspíš v oddělení egyptských starožitností.“

„Oddělení egyptských starožitností,“ přikývl šofér s brunátnými tvářemi.

„A, Norlande – vyplouváme za hodinu. Přesně, rozumíš? Ne aby tě napadlo stavit se v sázkové kanceláři nebo v nějakém jiném z tvých oblíbených doupat.“

Šoféra zlobilo, že si z něj muž utahuje, ale přešel to úsměvem. „Vyplouváme za hodinu, všechno jasný,“ řekl a zvedl okénko.

Jakeovi bušilo srdce v hrudi jako splašené. Vtom ho zaplavila vlna adrenalinu; vytrhl se z mužova sevření a jako zajíc se rozběhl na druhou stranu náměstí.

Dlouhán zareagoval okamžitě. „Chyťte ho!“ vykřikl na skupinku úředníků, kteří kráčeli po ulici směrem ke stanici metra. Jeho hlas byl natolik pánovitý, že je ani na okamžik nenapadlo, že by hoch mohl být třeba obětí. Když mu vyrazili naproti, aby mu odřízli cestu, Jake prudce změnil směr a vrazil přímo do svého únosce. Jeho čelo s hlasitým zapraštěním narazilo na mužovu bradu.

Jakeovi se podařilo udržet se na nohou, ale jeho pronásledovatel neměl takové štěstí: zapotácel se dozadu, ztratil rovnováhu, deštník mu vypadl z ruky a vzápětí jeho tělo vylétlo vzhůru následované dlouhýma kostnatýma nohama. Proletěl kus vzduchem a přistál ve velké bahnité louži. Cylindr se mu odkutálel k základně Monumentu a Jake koutkem oka zahlédl deštník, jak stoupá k nebi směrem k věži katedrály svatého Pavla.

Potlačil svůj strach a rozběhl se ke změti dlouhých končetin a ušpiněných šatů. Vyděšený šofér rovněž vystoupil z auta; úředníci stáli jako opaření.

Jake se sklonil k nehybné postavě. „Jste v pořádku?“ zeptal se, obávaje se nejhoršího. Přes své mládí měl zvučný a hluboký hlas.

Konečně se hlava pohnula. Dlouhán se přestal starat o prudký liják, pomalu se posadil a dlouhou vyzáblou rukou si odhrnul vlasy z čela.

Jake vydechl úlevou. „Omlouvám se, nevěděl jsem, že jste hned za mnou. Jste v pořádku?“ zeptal se znovu tiše a podal muži ruku, aby mu pomohl vstát.

Ten ignoroval gesto i otázku a místo odpovědi se obrátil k šoférovi. „Co tady okouníš? Opakuju, vyplouváme za hodinu!“ zasyčel, načež zaměřil svůj vztek na shromáždění civících úředníků. „Co je? Ještě jste neviděli nikoho upadnout?“

Jeho tón byl natolik nepřátelský, že se skupinka otočila a šla si po svých. Šofér se mezitím vrátil do auta a nastartoval motor. Auto vyrazilo a po chvilce zmizelo za rohem a zanechalo Jakea s jeho únoscem o samotě u základny obrovitého sloupu. Z neznámé příčiny Jakea přešla chuť na útěk. Zvedl mužův cylindr, narovnal ho a s plachým úsměvem mu ho podal.

„Říkal jsem ti, že my nejsme nepřátelé,“ procedil muž skrz zaťaté zuby. Postavil se na nohy, vytrhl Jakeovi klobouk a nasadil si ho na hlavu. „Jestli mi nevěříš, teta ti všechno vysvětlí, až přijde.“

„Moje teta?“ zavrtěl Jake hlavou. „Co ta s tím má společného?“

„Všechno se dozvíš potom. Teď pojď se mnou!“ Dlouhán přistoupil k základně Monumentu, vytáhl z kapsy u vesty velký klíč a zasunul ho do otvoru ukrytého v kamenném podstavci. Jake nechápal, co to proboha dělá. Pak spatřil takřka neviditelný rám dveří – tajných dveří na samém spodku základny mohutného sloupu.

Muž otočil klíčem a kamenné dveře se s dutým cvaknutím otevřely. Uvnitř bylo slabé mihotavé světlo vydávané zřejmě svíčkou nebo malou loučí. Jakeův strach okamžitě vystřídala zvědavost. Natahoval krk, aby viděl dovnitř: byla tam malá místnost, ze které vedlo dolů starobylé kamenné točité schodiště.

„Rychle! Rychle!“ vyštěkl muž. „Vevnitř dostaneš odpovědi na všechno. Včetně toho, kde se nacházejí tví rodiče.“

Jake zbledl. „Mí – mí rodiče?“ zakoktal. „Co se stalo s mými rodiči?“

„Pojď se mnou a uvidíš,“ zněla stručná odpověď.

Jake zavrtěl hlavou a vzdorovitě zůstal stát na místě. Zhluboka se nadechl a promluvil tím nejhlubším a nejvýhružnějším hlasem, jakého byl v dané situaci schopen. „Unesete mě v Greenwich Park. Nacpete mě do auta – za to by vás mohli nejmíň dvacetkrát zatknout. Takže odpovědi na moje otázky chci slyšet hned teď! Za prvé, co víte o mých rodičích?“

Muž zakoulel očima. „Když půjdeš z toho deště a dovolíš mi, abych si převlékl zničené šaty,“ ukázal na velkou díru na boku saka, „tak ti to povím.“

„Ale kdo jste?“ nedal se Jake.

Muž se zhluboka nadechl, jako by počítal do desíti. „Jmenuju se Jupitus Cole. Nemám v úmyslu ti ublížit. Právě naopak; snažím se ti pomoct. Byli jsme nuceni tě unést, protože je pro tebe bezpečnější, když budeš s námi. A teď, doprovodil bys mě prosím dolů?“

Popravdě řečeno, Jakeovu dobrodružnou povahu to lákalo: tento výstřední muž, tajné dveře, vábící schody. Nechtěl se ale vzdát tak snadno.

„Ještě nevím. Co je tam dole?“

„Dole je kancelář. Kancelář!“ odsekl Jupitus. „Když půjdeš se mnou, tak ji uvidíš!“ Zabodl své oči do Jakeových. „Je to otázka života a smrti, chápeš? Života a smrti.“

Jeho důstojné a sebejisté chování působilo přesvědčivě. Otevřel před chlapcem dveře.

„Můžeš odejít, kdy budeš chtít, ale ujišťuju tě, že to je poslední, co bys měl udělat.“

Jake nakoukl do místnosti a pohledem přejel schody. Už nedokázal potlačit zvědavost. „Mně snad hrabe,“ zabručel a vkročil dovnitř. Dveře se za nimi zavřely s hlasitým zaklapnutím. Po točitém schodišti se proháněl vítr.

„Tak, a teď pojď za mnou,“ vyzval ho tiše Jupitus a začal sestupovat.

2. LONDÝNSKÁ KANCELÁŘ

Jupitus rychle sestupoval po schodech a jeho kroky se hlasitě rozléhaly podzemím. Jake ho následoval. Schodiště tu a tam osvětlovaly plynové lampy, v jejichž slabé záři bylo vidět řady starobylých nástěnných maleb. Obrazy, nyní už vybledlé a otlučené, znázorňovaly výjevy ze všech významných civilizací historie: od Egypta přes Asýrii po antické Řecko; od Persie přes Řím po Byzanc; od starověké Indie přes osmanské impérium až po středověkou Evropu. Jake nemohl odtrhnout pohled od obrazů králů a hrdinů, od impozantních průvodů, bitev a objevitelských výprav.

„To namaloval Rembrandt,“ vysvětloval nevzrušeně Jupitus, „když se sem roku 1667 přestěhovala londýnská kancelář. Slyšel jsi o Rembrandtovi?“

„Myslím, že ano…,“ zaváhal Jake.

Jupitus si ho změřil pohrdavým pohledem.

„Abyste věděl, mně se náhodou obrazy líbí,“ vysvětloval Jake. „Hlavně staré obrazy, ze kterých si můžete udělat představu, jak se dřív žilo.“

Sám sobě se divil, že něco takového říká. Popravdě řečeno, skutečně se mu líbily staré obrazy, ale byl zvyklý držet tuto svou zálibu v tajnosti: domníval se totiž, že většina jeho kamarádů ze školy – a všichni jeho nepřátelé – postrádají jistý druh představivosti. Jake se na druhou stranu často úplně sám vytratil do obrazárny Dulwich Gallery, postavil se těsně před nějaký obraz, přivřel oči a představoval si, že je tam, v jiné době. Kolikrát ho nerudný hlídač odháněl, aby nestál tak blízko! Pokaždé počkal, až hlídač zmizí za rohem, a ponořil se do obrazu znovu.

Došli na konec schodiště a ocitli se před jednokřídlými masivními dveřmi. V jejich středu byl do mosazného štítku vyrytý stejný symbol, který Jake viděl v autě: přesýpací hodiny se dvěma planetami obíhajícími kolem. Vypadal starobyle, ale také Jakeovi připomínal schéma, které se učil ve fyzice: elektrony obíhající kolem jádra atomu.

Jupitus přísně pohlédl na Jakea. „Jen málo lidem je dopřáno stanout před těmito dveřmi. A ti, kdo mají to štěstí, záhy zjistí, že jejich život se nenávratně změnil. Ber to jako varování.“

Jake mimoděk polkl.

Jupitus otevřel dveře dokořán a oba vkročili dovnitř.

„Za chvilku pro tebe přijdu. Zatím si tady sedni a nepřekážej.“ Jupitus ukázal na židli u dveří a přešel přes celou místnost ke své pracovně. „Máme padesát minut, všichni!“ oznámil a zabouchl za sebou dveře pracovny.

Jakeovi svítily oči zvědavostí.

Místnost vzhledem a rozměry připomínala velkou starou knihovnu. Ne veřejnou, jako byla místní knihovna v Greenwichi, kam Jake chodil, ale takovou, do které musíte mít zvláštní povolení, abyste se mohli podívat na staré vzácné knihy. Byla dvě poschodí vysoká a na každé straně se nacházelo točité schodiště, které vedlo na ochoz s nespočetnými policemi nacpanými starými tlustými knihami. Vysoko nahoře, nad skříněmi s knihami, bylo okénko do světlíku, které drnčelo a sténalo pod nápory vichru.

Po celé délce místnosti se táhl velký dřevěný stůl osvětlený blikajícími zelenými lampami. Všude po stole byly rozložené staré mapy, tabulky, rukopisy, plány a schémata. V pravidelných rozestupech mezi těmito starodávnými artefakty stála – což Jakea zaujalo nejvíce – řada globusů.

Místnost kypěla horečnou činností. Několik mužů oblečených do šatů, které připomínaly námořnickou uniformu, rychle, ale opatrně balilo předměty do dřevěných beden.

Nehledě na Jupitův příkaz zůstat sedět Jake, s brašnou stále přehozenou přes rameno, opatrně přistoupil k dlouhému dřevěnému stolu a prohlížel si jeden z globusů. Byl to ten nejstarší globus, jaký kdy viděl. Názvy zemí byly napsány rukou starodávným písmem. Jake se sklonil, aby si ho mohl lépe prohlédnout. Našel Británii, drahokam v Severním moři, a pod ní Španělsko, zabírající plochu blížící se velikostí Asii. Uprostřed Španělska byl vybledlý obrázek panovačně se tvářícího krále. V Americe nebylo nic než obrázky lesů a hor. Jake se sehnul ještě víc. Na spodku Atlantského oceánu, mezi vybledlými obrázky galeon a delfínů, si přečetl stěží rozeznatelný letopočet: 1493.

„Kdybyste dovolil, pane…“ Vedle Jakea se objevil jeden z uniformovaných mužů s bednou. Jake ustoupil stranou, muž zvedl velký starý globus ze stolu a opatrně ho uložil do bedny. Potom ho obložil slámou, přiložil víko a přibil ho hřebíky.

Jake sledoval muže, jak nese bednu k velkým otevřeným dveřím na opačné straně místnosti. Naložil ji do vozíku, kde už čekalo množství jiných beden. Pak muž vytlačil vozík dveřmi ven na chodbu.

Jakeovu pozornost upoutalo něco jiného. V koutě odděleném přepážkou pracoval u stolu nějaký kluk. Měl růžové tváře, nepoddajné hnědé vlasy a silné brýle vyspravené lepicí páskou. Přestože byl zhruba stejně starý jako Jake, měl na sobě hnědý kostkovaný oblek, který by se spíš hodil k nějakému výstřednímu profesorovi. Na rameni mu, vzpřímený jako pravítko, seděl papoušek. Ptákovo opeření tvořila celá škála barev, od oranžové přes karmínovou červeň až po tmavě tyrkysovou modř.

Chlapec rychle psal na něčem, co trochu připomínalo psací stroj, mělo to ale méně kláves a místo písmen podivné symboly. Ze zadní části stroje trčel jako anténa jakýsi průhledný drát, který zasyčel a zabzučel elektrickými výboji pokaždé, když chlapec udeřil do některé z kláves. Chvíli psal, potom rychle otočil klikou na boku přístroje a psal dál.

„Promiň, ale stojíš mi ve světle,“ sdělil Jakeovi, aniž zvedl oči od práce. „Jestli to neodešlu do pěti minut, tak si to pěkně slíznu.“

Když se Jake přesunul na druhou stranu stolu, chlapec vzhlédl a zkoumavě se na něj podíval, načež si posunul brýle na kořen nosu a pokračoval v práci.

Na stole vedle psacího stroje ležel talíř s lákavě vypadajícími koláčky. Chlapec natáhl ruku, vzal si jeden a vstrčil si ho do úst. Jakeovi zakručelo v žaludku: od oběda nic nejedl.

„Vezmi si, jestli máš chuť.“ Kudrnatý chlapec zjevně vnímal Jakeův hlad. „Jsou s hruškami a se skořicí. Jen se rozplývají na jazyku.“

Jake na něho zmateně pohlédl; chlapec měl korektní, zastarale znějící hlas jako hlasatel zpráv na seriózních rozhlasových stanicích. Jake si vzal jeden koláček a pestře zbarvený pták ho podezíravě sledoval, když se do něj zakousl.

„Neklovne mě?“ zeptal se Jake a natáhl ruku, aby ji papoušek mohl očichat.

Papoušek zavřeštěl jako siréna, naježil peří a zaplácal křídly. Jake polekaně uskočil.

„Pan Drake nemá rád cizí lidi!“ poznamenal jeho majitel. „Býval hlídacím papouškem v Mustique. Být tebou, poslechl bych pana Colea a posadil se.“

Chlapec pokračoval v psaní a něco si mumlal, když se Jake schlíple vrátil na svoji židli u dveří. Pan Drake, papoušek, z něho nespouštěl oči.

Jake se v myšlenkách vrátil k událostem posledního týdne. Ještě před hodinou to vypadalo, že se nestane nic mimořádného…

Jake Djones bydlel v malém dvojdomku v obyčejné ulici v chudší části jižního Londýna. V domě byly tři malé pokoje, jedna koupelna a nedokončená zimní zahrada. Byla tam taky pracovna, kterou Jakeův otec žertem nazýval „komunikační místnost“; bylo to skladiště starých počítačů a hromady zamotaných kabelů. Jakeovi rodiče, Alan a Miriam, měli na hlavní ulici koupelnové studio. O víkendech Miriam vymýšlela pokrmy, které nebyly k jídlu, a Alan si hrál na domácího kutila. Všechny jejich pokusy bez výjimky končily katastrofou: zborcenými nákypy, připálenými omáčkami, roztrženým potrubím a nedokončenými zimními zahradami.

Jakeova škola byla čtvrt hodiny pěšky přes Greenwich Park. Nebyla to ani zvlášť špatná, ani zvlášť dobrá škola. Bylo v ní pár dobrých učitelů a spousta pomstychtivých. Jake byl slabý v matematice, dobrý v zeměpise a vynikající v basketbalu. S nadšením nacvičoval na každé školní divadelní představení, ale jen málokdy to dotáhl dál než do sboru. Přitahovala ho historie, zejména ti mocní, záhadní lidé, které před chvílí viděl na nástěnných malbách – vůdci a panovníci –, jenže jeho učitel dějepisu bohužel nepatřil k těm dobrým.

Jake viděl rodiče naposledy před čtyřmi dny. Nechali mu vzkaz, aby se cestou ze školy zastavil v obchodě. Když tam Jake dorazil, našel obchod prázdný. Chvíli čekal.

Koupelnové studio nevynášelo. Jake se občas ptal sám sebe, jak je vůbec možné, že ještě nezkrachovalo. Rodiče ho otevřeli krátce po jeho narození a od samého počátku se jim v podnikání nedařilo. Jak poznamenal jeden nespokojený zákazník: „Vůbec nemají cit pro keramiku!“

Jake s ním vcelku souhlasil. Miriam vedla studio chaoticky, neustále se jí ztrácely faktury a účty a občas i celé koupelnové vybavení. Alan pracoval většinou v terénu a dohlížel na obvyklý zmatek při instalaci. Byl to silný chlap mohutné postavy, přes metr osmdesát vysoký a Jakeovi vždycky připadalo, že se snad nemůže do miniaturních předměstských koupelen ani vejít. Nejenom kvůli jeho tělesným rozměrům, ale taky kvůli své romantické povaze.

Seděl a čekal, když do prodejny vběhly dvě osoby.

„Tady jsi, drahoušku,“ oddechovala Miriam ztěžka a pokoušela se upravit si kadeře rozcuchaných tmavých vlasů. Byla to hezká žena působící na okolí vřele a vášnivě. Měla olivovou pleť jako Jake, velké oči, dlouhé, zakroucené řasy a těsně nad koutkem úst znaménko krásy medové barvy. Alan měl ostře řezanou tvář, světlou pleť, husté světlé vlasy a náznak plnovousu. Vypadal, jako kdyby se měl každou chvíli uličnicky usmát.

„Průšvih u Dolores Devisesové. Neměla správně přidělané odpadní potrubí,“ vzdychla Miriam a trochu vyčítavě pohlédla na Alana. „Musela jsem jí vrátit peníze.“

„I kdybych jí ho přidělával rok,“ odvětil Alan, „Dolores Devisesová nikdy nebude spokojena se svým odpadním potrubím.“

Alan s Miriam se odmlčeli jako vždy – a pak se oba začali tiše smát. Měli nakažlivý smysl pro humor. Rozesmát je dokázalo cokoli, ale obvykle to byl jistý druh lidí: arogantní ředitel banky nebo nafoukaná zákaznice jako Dolores Devisesová. Raději se svým nezdarům smáli, než aby se jimi nechali deptat.

Miriam se obrátila k Jakeovi. „Musíme ti něco říct.“ Snažila se, aby to znělo, jako že o nic nejde. „Musíme na pár dnů odjet.“

Jakea píchlo u srdce. Miriam pokračovala stejným nenuceným tónem. „Je to moje chyba – zase jsem popletla termíny. Veletrh v Birminghamu. Nepředstavitelná nuda, ale potřebujeme – Jak to říkal ten účetní? – rozšířit sortiment zboží.“

„Teď hrozně letí žula a pískovec,“ dodal rozpačitě Alan.

„Odjíždíme dnes – rovnou odsud.“ Miriam ukázala na sbalený červený kufr za pultem. „Bude tu s tebou Rose, zatímco budeme pryč. Nezlobíš se, drahoušku?“

Jake se pokusil přikývnout, ale vyšlo z toho spíš pokrčení rameny. Rodiče začali jezdit na tyto veletrhy před třemi lety – ze začátku jenom jednou za rok, ale letos už se takto vytratili dvakrát a v obou případech ho informovali o svém odjezdu na poslední chvíli.

„Do pátku odpoledne jsme doma,“ usmála se Miriam a rozcuchala Jakeovi dlouhé husté vlasy. „A pak už nás budeš mít jen pro sebe.“

„Máme pro tebe překvapení,“ dodal Alan. „Velké překvapení!“

Miriam rozpřáhla ruce a pevně k sobě přitiskla svého syna. „Máme tě tak rádi!“

Jake se nechal chvilku mačkat a potom se vymanil z jejího objetí. Zrovna si začal uhlazovat školní sako, když si ho přitáhl otec a sevřel ho medvědím stiskem.

„Drž se, synu,“ pravil a znělo to, jako by promluvil otec z hollywoodského filmu.

Jake se vyprostil z jeho sevření. „Díky. Tak se tam mějte fajn,“ zamumlal, aniž jim věnoval pohled, vyrazil ke dveřím a vyšel na větrnou ulici.

Celou cestu přes Greenwich Park měl mizernou náladu a seděl na lavičce, až dokud se nezačalo stmívat. Mrzelo ho, že se s rodiči řádně nerozloučil, ale chtěl je tak potrestat.

Trvalo hodinu, než ho hněv přešel. V okamžení jim odpustil a pocítil naléhavou touhu vrátit se zpět dříve, než odjedou. S bušícím srdcem se rozběhl ulicí.

Přišel pozdě. Obchod byl zavřený, světla zhasnutá. Červený kufr zmizel.

Jak Miriam slíbila, večer přišla Alanova sestra Rose. Byla to jedna z jeho oblíbených příbuzných – potrhlá, upovídaná a nesmírně zábavná. Pořád nosila množství chřestících náramků, které si přivezla z cest po světě. Byla ten typ ženy, která se ráda baví s cizími lidmi, a neustále Jakeovi opakovala: „Život je krátký, tak si ho koukej užít!“

Byla s ní legrace, když ho hlídala, ale to odpoledne Jake vyběhl ze školy hned, co skončila poslední hodina. Byl pátek, den, kdy se měli rodiče vrátit, a on chtěl být doma co nejdříve. Pospíchal známou cestou přes Greenwich Park. Když se před ním otevřel pohled na panoráma Londýna, spatřil, jak se celý obzor zatahuje velkými, černými, zlověstnými mraky.

Tehdy mu před Královskou observatoří zastoupili cestu Jupitus Cole se šoférem Norlandem.

Samozřejmě teprve po několika dnech si uvědomil symboliku tohoto místa: v Královské observatoři, mimo jiné, pracoval pan Hooke z nově založené Královské společnosti roku 1668 na své teorii vesmíru a času.

K setkání s Jupitem a Norlandem došlo teprve před chvílí a teď Jake seděl v této podivuhodné místnosti a jeho život, jak ho upozornil Jupitus, se měl nenávratně změnit.

Dveře od Jupitovy pracovny se náhle otevřely. „Můžete jít dál, pane Djonesi,“ řekl stručně Jupitus.

Jake vstal a vydal se ke dveřím. Na okamžik se zarazil. Ohlédl se a zjistil, že na něho všichni civí. Pak se s mumláním rychle vrátili ke své práci a Jake vešel do pracovny.

3. LODĚ A KOSOČTVERCE

„Zavři dveře,“ vyštěkl Jupitus. Jake poslechl a dal si záležet, aby pokud možno nenadělal hluk.

Jupitus už seděl za svým stolem a cosi zuřivě škrábal plnicím perem. Převlékl se do nových šatů, které byly takřka stejné jako ty, které měl na sobě předtím: bílá košile, černý motýlek, tmavý frak a kalhoty se slabými proužky. Jeho mokré šaty se válely na hromadě na podlaze.

Jake se rozhlédl po dřevem obložené pracovně. Byla to pravá pokladnice podivuhodných věcí. Spatřil mramorovou bustu nějakého římského císaře, vitrínu s meči a dalšími starobylými zbraněmi, vycpaného řvoucího tygra, staré obrazy dvořanů a příslušníků královských rodů, další globusy a mapy. Vedle praskajícího krbu byl velký vycpaný pták s typickým zahnutým zobákem.

„Není to náhodou…?“

„Dodo, ano,“ odsekl Jupitus, aniž zvedl oči. „Jeden z posledních, který chodil po tomto světě. I když časy, kdy chodil, už má zjevně za sebou. Takže ty chceš vědět, proč jsi tady? Co jsme my všichni zač?“

„To by bylo trochu málo. Odkud znáte moji rodinu?“ zeptal se Jake.

„Nejdřív ti musím zkontrolovat oči,“ ignoroval Jupitus jeho otázku.

„Moje oči…?“

Jupitus otevřel zásuvku u stolu a vytáhl jakýsi nástroj, nádhernou řemeslnou práci z tmavého dřeva a stříbra. Byla to hodinářská lupa, okulár, jaký používají klenotníci, když si chtějí prohlédnout drahé kameny. Jupitus si ji nasadil na pravé oko a pevně si utáhl řemínek kolem hlavy. Vstal a obešel stůl.

„Sedni si na židli,“ poručil Jakeovi.

„Já mám oči v pořádku.“

Jupitus čekal, až Jake udělá, co mu řekl. Jake se váhavě posadil.

„Dej si tašku tamhle,“ mávl Jupitus rukou k Jakeově školní brašně. Jake ji sundal z ramene a položil na stůl. Jupitus otočil číselníkem nástroje, rozsvítil okrouhlé světlo a zvedl Jakeovi bradu. „Pořádně otevřít oči, prosím.“ Sklonil se a pomocí zařízení prozkoumal chlapcovu pravou panenku.

„Co to děláte?“

„Pssst!“ Jupitus se přesunul k levé panence a tvář se mu zkřivila při pohledu na to, co tam viděl. „A teď zavři oči, rychle.“

Jake poslechl. Jupitus mu pro změnu posvítil na obě zavřená víčka.

„A teď mi řekni, jaké obrazce vidíš za zavřenýma očima.“

„Obrazce? Já… nevidím žádné obrazce.“

„Ale vidíš! Musíš vidět nějaké obrazce. Obrazce různých velikostí, ale stejných tvarů. Obdélníky, čtverce, kruhy? Dívej se pořádně. Co vidíš?“

Jake se soustředil, jak nejlépe uměl – a opravdu se mu začalo cosi rýsovat. „Myslím, že vypadají jako… kosočtverce.“

„Kosočtverce? Opravdu? Žádné obdélníky? Ani čtverce?“ tázal se Jupitus netrpělivě.

„Nabeton. Kosočtverce. Teď je vidím všude.“

Jupitus vypadal pohněvaně, jako by se ho to nějak dotklo. „Jsou jejich tvary symetrické, zřetelné, nebo nejasné?“ nedal se odbýt.

„Řekl bych, že zřetelné.“

Jupitus se zhluboka a rozechvěle nadechl. „Ty máš ale štěstí,“ řekl takřka neslyšně, sundal si nástroj z hlavy, hodil ho na stůl a vrátil se na svou židli.

„Půjdu rovnou k věci. Odjíždíme do Francie. Poplujeme lodí. Potřebujeme, abys jel s námi.“

Jake se nevěřícně zasmál. „Prosím? Do Francie? Dneska večer?“

„Chápu, že je to poněkud narychlo. Poskytneme ti oblečení, stravu, všechno, co budeš potřebovat. Trpíš mořskou nemocí? Bude bouřka.“

„Netrpím. Promiňte, ale tohle je… Co jste vlastně za lidi?“

Jupitus na něho zlostně pohlédl. „Možná bys raději zůstal v Londýně – v té tvé nudné, zatuchlé škole. Den za dnem suchopárné studium. Letopočty a rovnice.“ Volnou rukou otevřel Jakeovu brašnu, vytáhl jednu učebnici a listoval jejími stránkami. „Nač to všechno? Abys složil nějaké zkoušky, které ti stejně k ničemu nebudou? Abys dosáhl ,vyššího‘ vzdělání? A nakonec získal poklidné, ale nudné zaměstnání, ve kterém strávíš celý život až do pomalé, zbytečné smrti?“

Jake zavrtěl hlavou. Byl naprosto zmatený.

Jupitus zaklapl učebnici a hodil ji zpět do brašny. „Pokud chceš vzdělání, svět je místo, kde ho získáš. Je mnohem bohatší a složitější, než si dokážeš představit.“

Jake pohlédl na muže před sebou. Větou, kterou právě vyslovil, nejspíš udeřil na správnou strunu. „To není jen kvůli škole…,“ začal. „Ale tak se mi zdá, že rodičům by se dvakrát nelíbilo, kdybych jen tak z ničeho nic zmizel s cizími lidmi do Francie. Bez urážky – ale vy všichni mi připadáte jako úplní blázni, v tomhle oblečení, s tím staromódním vyjadřováním.“ Snažil se zůstat klidný, ale ruce se mu třásly.

„Tví rodiče říkáš? Je to vlastně kvůli nim, když tě žádám, abys jel s námi. Jsou nezvěstní, abys věděl.“

„Cože?“ vyjekl Jake. „Jak to myslíte?“

„Je možné, že jsou v pořádku. Už přežili ledacos, jeden i druhý. A dozajista už během těch let čelili nejednomu nebezpečí. Skutečnost je však taková, že jsme s nimi ztratili spojení. Už to trvá tři dny. A začíná nás to znepokojovat.“

Jakeovi se zatočila hlava. „Promiňte… nechápu. Odkud je znáte?“

Jupitus Cole chladně pohlédl na Jakea, než odpověděl. „Pracujeme pro stejnou organizaci.“ Rozmáchl se pěstěnou rukou po místnosti. „Pro tuto organizaci,“ dodal.

Chvíli bylo ticho a potom se Jake hlasitě rozesmál. „To se tedy mýlíte. Moji rodiče prodávají zařízení do koupelen. Umyvadla, bidety, záchody. Právě teď, když se spolu bavíme, se vracejí z veletrhu v Birminghamu. To ale nejspíš víte, pokud je znáte –“

„Alan a Miriam Djonesovi,“ přerušil ho Jupitus. „Věk pětačtyřicet, respektive třiačtyřicet let. Vzali se na ostrově Rhodos, v pomerančovém háji u moře. Byl jsem u toho. Nezapomenutelný den,“ dodal bez jakéhokoli náznaku vzrušení. „Jméno ,Djones‘ je samozřejmě neobvyklé – D se nevyslovuje. Jeden žijící syn“ – Jupitus líně ukázal na Jakea – „Jake Archie Djones, věk čtrnáct let. O svých schopnostech neví. Další syn, Filip Leandro Djones, zahynul před třemi roky ve věku patnácti let.“

„Buďte zticha!“ Jake vztekle vyskočil ze židle. Jupitus se s odpuzující nenuceností dotkl jediného tématu, které bylo Jakeovi svaté – jeho staršího bratra Filipa. „Odcházím stejnou cestou, kterou jsem sem přišel! Tahat mě do Francie, civět mi do očí… Všem vám tady hrabe.“ Zlostně pohlédl na Jupita, popadl brašnu, otočil se a vyrazil ke dveřím. Jake běžel přes místnost, zmocnily se ho emoce a rty se mu roztřásly, ale podařilo se mu ovládnout se.

„Jestli teď odejdeš, možná rodiče už nikdy neuvidíš!“ vykřikl Jupitus – tak ostře, že to přimělo Jakea na místě se zastavit. Náhle pocítil úzkost.

„Jak jsem říkal, přijde sem za námi tvoje teta,“ pokračoval Jupitus klidnějším tónem. „Pojede s námi. Všechno ti vysvětlí. Tedy za předpokladu, že dorazí včas. Dochvilnost nikdy nepatřila k jejím silným stránkám.“

Jake se otočil. Byl teď tak zmatený, že nedokázal nic pochopit.

„Jestli chceš najít rodiče, jestli chceš zůstat naživu, pak skutečně nemáš jinou možnost než jet s námi,“ uzavřel Jupitus zachmuřeně.

Jake promluvil jako ve snách. „Kam přesně do Francie jedete?“

Poprvé za celou dobu na něj Jupitus pohlédl se slaboučkým náznakem uznání. „Tam, kde jsi určitě ještě nikdy nebyl.“

Ozvalo se rázné zaklepání na dveře a úřední hlas oznámil: „Kapitán Macintyre.“

„Pojďte dál,“ řekl Jupitus.

Dveře se otevřely a objevil se v nich statný muž energického vzezření v uniformě námořního kapitána. Pozdravil Jakea kývnutím hlavy a obrátil se k Jupitovi.

„Pane Cole. Kdybyste měl chvilku, potřebovali bychom si ujasnit souřadnice.“ Macintyre rozprostřel na Jupitově stole mapu. Byla to stará námořní mapa pobřeží Británie, Severního moře a Lamanšského průlivu. „Obávám se, pane, že pokud se vydáme k našemu obvyklému horizontálnímu bodu na východě“ – Macintyre ukázal na hvězdicovitý symbol v Severním moři – „můžeme být zadrženi každým, kdo se v daném prostoru bude vyskytovat. Proto navrhuji vydat se k tomuto horizontálnímu bodu na jihojihovýchodě.“

Přerušilo je nové zaklepání na otevřené dveře. Na prahu stál v pozoru jeden z uniformovaných mužů s prázdnou bednou v rukou.

„Odpusťte, že vyrušuji, pane Cole. Jaké věci z vaší pracovny si přejete zabalit?“ zeptal se muž uctivě.

Jupitus přistoupil ke skleněné skříni s velkými starými knihami, otevřel ji a postupně ukázal na některé svazky. „Galilea, samozřejmě, Newtona… Shakespeara.“ Zarazil se a sundal z police starobylý rukopis. Jake natahoval krk, aby viděl, co to je. Na titulní straně rozeznal nadpis ručně psaný vybledlým fialovým inkoustem: Macbeth, nová hra pro divadlo Globe. Jakeovi přeběhl mráz po zádech, když si všiml jména autora napsaného stejným rukopisem: William Shakespeare.

Jupitus podal knihu muži v uniformě. „Vezmi to všechno. Bůhví, kdy se sem vrátíme.“

Sundal ze stěny obraz a odemkl trezor, který se nacházel za ním. Sáhl do něj, vytáhl svazek starých bankovek a vhodil ho do kufříku. Pak vyndal naditý kožený měšec a vysypal si jeho obsah do dlaně: třpytící se diamanty, smaragdy a turmalíny. Vrátil je do váčku a rovněž hodil do kufru.

Jupitus vytáhl poslední věc – malou vykládanou skříňku. S ní zacházel nanejvýš opatrně. V krabičce vyložené sametem spočívaly tři předměty. Uprostřed ležel lesklý stříbrný aparátek, velký asi jako kalíšek na vejce, s mnoha složitými číselníky a stupnicemi. Po obou stranách ležely malinké skleněné lahvičky. Jedna byla hladká a obsahovala šedou kapalinu; druhá byla překrásně vyřezaná z křišťálu a byla v ní tekutina zlaté barvy. Jupitus s nejvyšší opatrností vzal druhou lahvičku a podržel ji proti světlu. Byla ze čtvrtiny plná a slabě světélkovala spektrální aurou.

Jupitus si uvědomil, že Jake je pořád ještě v místnosti. „To by bylo všechno, pane Djonesi.“

„Já… kam mám…?“ zakoktal Jake.

„Jděte vedle a vyčkejte na další pokyny.“

Jake si uvědomil, že poslušně přikyvuje. Když vyšel z místnosti, uslyšel za dveřmi Jupitův dunivý hlas: „Takže, Macintyre, kde jsme to skončili? Souřadnice na jihojihovýchod…“

4. ESCAPE

Jake se jako ve snách vrátil do knihovny. V hlavě měl zmatek. Jedna polovina jeho bytosti, ta, která uvažovala logicky, si přála okamžitě zmizet z tohoto šíleného místa – zavolat tetě – vyhledat rodiče – ohlásit, co se mu stalo – pokusit se vrátit do normálního života. Druhá polovina mu však velela zůstat; zjistit, kdo jsou tito lidé; jak je možné, že toho vědí tolik o jeho rodičích; a především, odkud vědí o jeho bratru Filipovi.

Skoro před třemi roky Filip odjel na školní výlet do Pyrenejí. Bylo mu patnáct. Výlety miloval nade vše – do hor, na jachtě, v kanoi – a navíc měl neukojitelnou touhu po dobrodružství. Toužil překonávat pouště, prodírat se pralesy, objevovat neznámá místa.

Na tomto konkrétním výletě se bez dovolení vzdálil od ostatních a vydal se na jakýsi neblaze proslulý štít. Nastala noc. Filip se nevrátil. Záchranáři důkladně pročesali všechny rokliny a průrvy v okolí, ale jeho tělo se nenašlo. Smích, kterého byl u Djonesů vždy plný dům, ustal a vystřídalo ho zoufalé ticho. Pouze zazvonění telefonu přinášelo úlevu od nesnesitelného napětí. Na krátký okamžik ožily nevyspalé oči nadějí… jen aby po přijetí hovoru následovalo nové zklamání. Jakeovi bylo tenkrát jedenáct a tato ztráta v něm zanechala hlubokou, nezhojitelnou jizvu.

Jakeovi rodiče byli silní; po prvotním šoku se rychle sebrali a snažili se žít dál jako předtím. Přicházeli s novými a novými nápady, dobrodružnými výlety a rodinnými soutěžemi, aby rozptýlili Jakea i sebe. Jake oceňoval jejich úsilí udržovat optimistickou náladu, přesto ho zlobilo, že se dokázali opět ponořit do své práce a zejména že jezdili po těch zatracených veletrzích.

Dveře k točitému schodišti se otevřely a do místnosti vešli tři lidé. První byl Norland, šofér s brunátnou tváří. Potýkal se s množstvím elegantních kufrů a krabic na klobouky. Druhou osobu Jake neznal: byla to vysoká, povýšeně se tvářící elegantní dáma v dlouhém kožichu s hedvábnými šosy. Hádal, že by to mohla být paní, o níž Jupitus mluvil jako o „její výsosti“. Norland ji odvedl přes knihovnu do chodby, která se nacházela za ní.

Třetí byla dívka a při pohledu na ni Jakeovi vyschlo v krku, ztuhly mu rty a vyvalil oči, aniž si to vůbec uvědomil. Měla šibalský, koketní úsměv, dlouhé, vlnité zlaté vlasy, které jí splývaly na ramena, a velké jiskrné oči modré až indigové barvy plné života. Byla štíhlá a vyzařovala z ní nepokojná energie.

Rychle se rozhlédla po místnosti, jako by se snažila v jediném okamžiku zaregistrovat vše, co se v ní děje. Spatřila Jakea a vrhla se k němu.

„Co se děje? Už se něco ví? Nous partons tout de suite?2 Jde se do akce?“

Jakeovo srdce změklo ještě víc: hovořila s nakažlivým francouzským přízvukem a vyptávala se Jakea, jako by ho znala odjakživa. Pokusil se nasadit sebevědomý úšklebek, ale podařilo se mu vyloudit pouze plachý úsměv.

„Nejdřív, když se pan Norland objevil v Britském muzeu, jsem byla naštvaná. Měla jsem tolik práce,“ pokračovala a blýskala na něj očima. „Můj výzkum Tutanchamona se dostal do kritické fáze. Il a été assassiné – byl zavražděn – to je naprosto jasné: forenzní důkazy jsou nezpochybnitelné“ – Jakeovi se líbilo, jak směle bojuje s dlouhými slovy – „a jsem si jistá, že rukou toho opěvovaného účetního Horemheba. A pak mi pan Norland oznámil, že urychleně odjíždíme. Pan Cole ti nic neřekl – vůbec nic?“

„Ehm… ani ne,“ koktal Jake a nervózně si rukou prohrabával husté vlasy. „Já jsem tu vlastně nový.“

Ale dívka ho neposlouchala. Její pozornost teď byla upřena na dveře Jupitovy pracovny, které sebou škubaly, jako kdyby se je někdo chystal otevřít. Zavolala na chlapce s brýlemi, který stále cosi zuřivě psal.

„Charlie, nemohl bys mi říct, co se děje?“

„Kdybych ti to řekl, musel bych tě zabít,“ odtušil Charlie.

Dívce se náhle rozbřesklo a se zvednutým obočím se znovu obrátila k Jakeovi. „Říkals, že jsi tu nový?“

Jake přikývl.

Zalapala po dechu a její tvář se znovu rozzářila úsměvem. „Mon Dieu!3 Ty jsi syn Alana a Miriam!“ zvolala, znovu si ho prohlédla od hlavy až k patě a dokonce ho i obešla, aby ho viděla ze všech stran. „Teď už vidím tu podobu. Máš matčiny oči, o tom nemůže být pochyb.“

„Já jsem Jake, ano. Jake… tak… mi obvykle říkají,“ pronesl tím nejhlubším hlasem, jakého byl schopen.

„Topaz St Honoré. Enchantée4,“ řekla a srdečně potřásla Jakeovi rukou. Její tón se náhle změnil. „Po cestě sem mi Norland sdělil novinky o tvých rodičích. Prosím tě, neboj se o ně; oni jsou ti nejlepší agenti ve službě, a taky nejhodnější.“

„Jo… jasně…“ koktal Jake jako ve snách.

„Kolik ti je? Představovala jsem si tě mladšího.“

Ucítil, že se mu stahuje hrdlo, ale hrdě se napřímil. „No… je mi čtrnáct. A tobě?“ zeptal se.

„Celých patnáct.“

„A ty jsi… Francouzka…?“

„Bien sûr.5 I když z jiné doby.“

Jake chápavě přikývl, ačkoli neměl ani ponětí, o čem to mluví.

Dveře pracovny se rozlétly.

„Už nemáme víc času,“ oznámil Jupitus. „Popadněte každý, co můžete, a nastupte na Escape6.“

„Pane Cole. Smím se zeptat, co je důvodem našeho náhlého odjezdu?“ otázala se Topaz a pronásledovala Jupita přes celou místnost.

„Příkaz z centrály. Okamžitě se vracíme do Bodu nula.“ Jupitus podal Charliemu vzkaz, který škrábal v pracovně. „Pošli to velitelce Goetheové – vyřiď jí, že jsme na cestě, a pak se sbal.“

„Je náš pobyt zde nějak ohrožen?“ nedala se odbýt Topaz. „Má současná situace nějakou souvislost se zmizením agentů Djonese a Djonesové?“ zeptala se šeptem, aby to Jake neslyšel.

„Nevím o tom o nic víc než ty.“

„Je možné, že budeme posláni do akce, až dorazíme do Bodu nula?“

„Opravdu nevím.“

Sál ožil horečnou činností. Uniformovaní muži se pustili do práce, zvedali zbylé bedny a rychle je odnášeli na chodbu. Jakea uprostřed tohoto zmatku zachvátila panika a zůstal stát jako solný sloup. „Promiňte… co moje teta? Přijde, nebo ne?“ zeptal se Jupita.

„Má zpoždění. A my už nemáme čas na ni čekat. Byla na to upozorněna.“

„Ale já nemůžu odjet bez ní.“

„Nu, budeš muset. V zájmu tvých rodičů. Za tři minuty zvedáme kotvy.“ A Jupitus byl pryč.

K Jakeovi přistoupil chlapec s brýlemi. Pod paží nesl podivný psací stroj a papoušek pan Drake mu nadskakoval na rameni. „Charlie Chieverley – těší mě,“ představil se Jakeovi. „Pan Cole má pravdu – v Londýně zůstat nemůžeš. Kdoví, co by se s tebou stalo. S námi budeš v mnohem větším bezpečí.“ Pan Drake souhlasně zaskřehotal.

Jakeovi bylo, jako kdyby stál na kraji propasti. Pomyslel na maminku a na tatínka, představoval si jejich přívětivé, milující tváře. „Tak dobře,“ souhlasil nakonec.

Topaz chytila Jakea za ruku a stiskla ji. Rychle ho vedla přes sál ke dveřím a do dlouhé křivolaké chodby. Na stěnách visely další vybledlé malby podobné těm na schodišti, které vedlo z Památníku: historické výjevy, obrázky ze života dávno zaniklých civilizací. Jakeův zrak upoutala zejména jedna malba: velká galeona plující bouří k hornatému pobřeží.

„Nemáme čas,“ naléhala Topaz a postrkovala ho dál. Vedla ho čím dál tím rychleji, hnali se k obdélníkovému otvoru, za nímž probleskovalo matné světlo. Konečně vyšli ven a prudký vítr jim do tváří vehnal kapky deště.

Jakeovi chvíli trvalo, než se zorientoval. Ocitli se na nábřeží Temže. Zpěněné vlny se rozbíjely o břehy. Jake vyvalil oči při pohledu na loď stojící u břehu, která sebou divoce házela na kotvicích lanech.

Bylo to mohutné, mořem otlučené plavidlo, jež vypadalo jako španělská galeona – podobná té, kterou viděl na obraze. Byl to ten druh lodi, které před staletími vyplouvaly na hrdinské objevitelské výpravy do Nového světa. Na přídi vzpínala ruce k moři zlatá socha bohyně-válečnice s drahokamy místo očí. Pod sochou Jake stěží rozeznal jméno lodi, neboť nápis byl po mnoha plavbách už takřka setřený: Escape.

„Všichni na palubu!“ vykřikl Jupitus.

Jake se ohlédl do chodby v marné naději, že tam uvidí tetu. Jupitus se ještě chvíli zdržel na břehu. Hleděl po proudu rozbouřené Temže, jejíž vzduté vody světélkovaly na pozadí černého nebe. „Zatím sbohem, Anglie,“ zašeptal. Potom nahlas dodal: „Odvažte ji!“ A skočil na palubu.