Triler: V znamení vážky

Aj v tlačenej verzii.

Objedna ť si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Triler: Mrazivé leto

Triler: Pod krídlami motýľa

Triler: Zradný anjel

Triler: Dotyk smrti

Triler: Výkrik do tmy

Kathrin Lange

Triler: V znamení vážky– e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká čas ť tejto publikácie sa nesmie rozširova ť

bez písomného súhlasu majite ľ ov práv.

Kathrin Lange sa narodila v roku 1969 v Goslare.

Spočiatku pracovala ako kníhkupkyňa v nakladateľstve a mediálna dizajnérka, v roku 2005 sa však stala profesionálnou spisovateľkou. Je známa predovšetkým svojimi historickými románmi a knihami pre mládež. Schattenflügel (V znamení vážky) je jej prvý triler.

So svojou rodinou žije pri Hildesheime.

1. kapitola

Nininu smrť Kim občas pripomínali iba maličkosti. Napríklad ako dnes doobeda.

Sedela na lavičke vo vestibule školy, na kolenách mala učebnicu angličtiny a pokúšala sa učiť. Pred jedným z terárií, ktoré tvoria školskú zoo, stáli dvaja piataci a so zmesou nedôvery a zvedavosti hľadeli cez sklo.

„Hovor si, čo chceš,“ prehodil jeden z nich sklamane, „ale to, že v tejto veci naozaj sedí jašterica, ti neverím.“

Uromastyx – to bolo napísané na štítku vedľa terária, v ktorom bol údajne škaredý jašter so širokým chvostom, s bradavicami na chrbte a s krivými nohami. Aktívny však bol iba v noci. Aspoň v čase vyučovania ho takmer nebolo možné zazrieť. Práve preto piataci rok čo rok vášnivo diskutovali o tom, či vôbec existuje.

Kim si spomenula, ako pred niekoľkými rokmi stála pred teráriom a kládla si tú istú otázku, a usmiala sa popod nos.

Nina by sa mi vysmiala.

Tá myšlienka preletela Kiminou hlavou ako blesk. Úsmev jej v okamihu zamrzol na perách. Končeky prstov si reflexívne pritisla k spánkom, akoby mohla zatlačiť spomienky naspäť do temnej diery, z ktorej sa vynorili.

Spomienky na ZLO.

„Aha! Pozri, Luca!“ zvolal zrazu jeden z piatakov. „Všimni si, ako na nás čudne zíza.“ Chalan úplne okato civel na Kim. Polodlhé vlasy mal umelecky vyčesané do účesu v štýle Justina Biebera.

Kim neuhla pohľadom a usilovala sa tváriť čo najneutrálnejšie. Cítila však, že tvár nemá pod kontrolou. Určite na nej bolo vidno zdesenie, ktoré vyvolala tá spomienka. Mala pocit, akoby jej líca, čeľusť, viečka, čelo aj spánky stuhli a premenili sa na kus ľadu.

Luca sa pri pohľade na ňu cítil nepríjemne. „Poď už!“ naliehal na svojho kamaráta. „To je predsa jedno.“

Blondiak si prudkým pohybom odhodil z tváre pridlhú ofinu. „To je určite tá šialená baba z deviatky, pred ktorou nás varoval Leon,“ konštatoval. Vystrčil bradu a uprel na Kim vyzývavý pohľad.

„Bé!“ zvolala Kim a pocítila radosť, keď sa chalan mykol. Bleskovo sa otočil a dlhými krokmi prebehol cez vestibul. Po chvíli aj s kamarátom zmizol za sklenenými dverami.

Kim sa s povzdychom pozrela na miesto, kde by mala byť jašterica. „Ty sa máš,“ zašomrala si popod nos. „Byť neviditeľná je celkom dobrý nápad.“

Rozhodne je to lepšie, ako musieť znášať to, že ťa novopečení piataci považujú za blázna, pomyslela si vzápätí trpko.

„Často sa rozprávaš so zvieratami?“

Ten posmešný hlas sa ozval tesne pri nej. Otočila hlavu a jej pohľad spočinul na vysokom chalanovi v čiernej rifľovej bunde. Blond vlasy mu neupravene viseli do čela a v jeho očiach zbadala čudne vážny výraz.

„Iba s neviditeľnými,“ odpovedala.

„Ernie nie je neviditeľný, on iba stále spí.“

Kim zvraštila čelo. „Ernie?“

Chlapec sa zasmial a ukázal hlavou na terárium. „Tak sme ho pokrstili, keď som bol piatak.“ Pokrčil plecami. „Odvtedy už ubehlo niekoľko rokov.“

Kim si ho pozorne premerala. Pôsobil takmer dospelo. Odhadovala, že chodí do dvanástej, možno dokonca do trinástej triedy. Doteraz ho v škole nevidela, ale to ešte nič neznamená. Koniec koncov, do Všeobecnej vzdelávacej školy Alberta Einsteina chodilo viac ako tisícpäťsto žiakov.

„Jasné,“ povedala a chcela sa znova venovať angličtine.

Neznámy pristúpil o krok bližšie. „Si taká namyslená alebo si iba plachá?“

Ani jedno, ani druhé. Som čudáčka, ktorá to v hlave nemá v poriadku a trpí desivými predstavami.

Potlačila povzdych. „Myslím, že ani jedno, len sa pokúšam pochopiť toto.“ Hoci jej hlas znel dosť odmietavo, nezdalo sa, že by si to ten chalan všimol.

„Angličtina? Ukáž!“ Bez toho, aby počkal na jej reakciu, sa posadil na lavičku vedľa nej a vzal si jej dosky.

„Hej!“ zaprotestovala chabo Kim.

„The influence of media on public and personal life,“ prečítal nahlas nadpis článku. „Na to si spomínam. Hrozná nuda, však?“

Kim si odfúkla z tváre prameň vlasov. Už dávno som mala ísť ku kaderníkovi, pomyslela si. Prekvapilo ju to, lebo normálne sa pre účes netrápila. Mala dosť starostí s tým, čo sa jej odohrávalo v hlave. Prečo si práve teraz spomenula, že by potrebovala zastrihnúť vlasy?

„Ide to,“ povedala. Teraz keď ten chalan sedel vedľa nej, mohla si ho nenápadne prezrieť. Mal taký prenikavý pohľad, že mala pocit, ako keby jej videl do hĺbky duše. Bolo to čiernou očnou linkou na okraji spodného viečka? Kim si nebola istá. Ak sa ten chalan naozaj maľoval, tak to robil veľmi šikovne, pretože to vôbec nepôsobilo zženštilo. Skôr naopak. Vychádzala z neho zvláštna, fascinujúca vôňa, zmes dezodorantu a niečoho ďalšieho, veľmi mužného. V ušnom lalôčiku mal malú striebornú náušnicu, ktorá Kim pripadala zvláštne povedomá. Pozrela sa na ňu lepšie.

Vážka...

Striaslo ju.

„Čo je?“ Neznámy sa predklonil. Jeho sivozelené oči si Kim ustarane premeriavali. „Si bledá ako krieda!“

Kim preglgla. Spamätaj sa, ty sprostá koza! nadávala si v duchu. Náušnica totiž v skutočnosti nemala tvar vážky – bol to malý strieborný krížik, ktorý iba na prvý pohľad vyzeral ako...

Kim sa otriasla. Nemysli na ZLO! napomínala sa, ale už bolo neskoro. Pohľad na náušnicu – vlastne úplne bezvýznamná maličkosť – ju celkom vyviedol z miery. V hlave jej jedna cez druhú začali víriť myšlienky. Rýchlo si zahryzla do pery. „To je v pohode. Len som si myslela...“ nedopovedala. Tomu chalanovi predsa nedlhuje vysvetlenie. Prečo teda tak kokce?

Srdce jej bilo tak silno, že ho cítila až na vnútornej strane rebier.

Chlapec na nej spočíval pozorným pohľadom. „Si si istá, že si v poriadku?“

Jeho starostlivosť jej už začínala liezť na nervy. Vytrhla mu učebnicu angličtiny z ruky a vyskočila. „Musím bežať.“

Aj on sa postavil. „Jasné.“

„Mám biológiu v bloku A.“ Prečo mu to vlastne vravím? Nedokázala odtrhnúť zrak od jeho očí.

„Fajn.“

Rázne sa otočila a chystala sa na odchod, keď ju jeho hlas ešte raz zastavil.

„Hej!“

Obzrela sa cez plece.

„Ako sa vlastne voláš?“

„Kim.“

Usmial sa. „Ahoj, Kim. Ja som Lukas.“ Jeden očný zub mal trochu nakrivo.

Kým Kim prišla do učebne biológie, na Lukasa takmer zabudla. No Sabrina s Máriou, jej spolužiačky, sa na ňu vyrútili a okamžite jej ho znova pripomenuli.

„Čo chcel od teba ten chalan?“ spýtala sa Mária. Zrejme ju s Lukasom zahliadla.

Kim vyvrátila oči dohora. „Nič.“

Obe dievčatá sa na ňu pozreli s pochybnosťami v očiach. Kedysi – v období pred ZLOM – to boli jej najlepšie kamarátky. To však bolo už dávno. Veľmi dávno. Teraz Kim niekedy len s obrovským sebazaprením znášala ich večné táranie, zvedavé otázky a pohľady.

„Pred nami nič neutajíš, zlatko,“ vyhlásila Sabrina. „Niečo sa deje, vidím to na tebe! Súvisí to s tým chalanom?“

„Volá sa Lukas,“ povedala Kim automaticky.

Sabrina zdvihla obočie. Keďže ho mala veľmi svetlé, zvýrazňovala si ho čiernou ceruzkou. Pod svetloplavými vlasmi vyzeralo na jej bledej tvári ako dve čierne šmuhy. „Vrav!“ zvolala a chystala sa chytiť Kim pod pazuchu.

No Kim sa rýchlo odtiahla. „Čo mám vravieť?“

Sabrina vzdychla. „Už je načase, aby si sa začala správať normálne. Balí ťa zlatý chalan z desiatej triedy a ty si chladná ako psí ňufák!“

„Z desiatky?“ vykĺzlo Kim. Prisahala by, že Lukas chodí minimálne do dvanástej triedy.

Sabrina sa víťazoslávne uškrnula. „Vedela som to! Páči sa ti!“

„Zvláštne vonia,“ Kim sa podarilo vysloviť to neutrálnym tónom, hoci pri tom myslela na Lukasove oči. Potom sa pozrela na Máriu, ktorá vyzerala dosť naštvane.

Sabrina sa zasmiala. „To už bol pri tebe tak blízko?“

Mária zovrela pery a starostlivo učesané vlasy si prihladila za uši. Zvyčajne to bola ona, kto lovil tých najkrajších chalanov, a bolo vidno, že ju štve, že Lukas sa evidentne zaujíma o Kim.

Kim sa demonštratívne obrátila na odchod, ale Sabrina jej nedovolila len tak ľahko uniknúť. Obišla ju, a tak jej zabránila vojsť do triedy, ktorú pán Schröder – učiteľ biológie – práve otvoril. „Naozaj je iba v desiatke, viem to od jeho spolužiakov. Bavili sa o ňom na dvore. Do našej školy chodí ešte len niekoľko dní. Vraj na dosť dlho prerušil štúdium.“

Kim si pritisla tašku k prsiam a opovržlivo si Sabrinu premerala, aby jej dala najavo, že tie detaily o Lukasovi ju nezaujímajú. „No a?“ spýtala sa znudene.

Sabrina konečne pochopila, že Kim má práve jeden zo svojich záchvatov asociálneho správania. „Niekedy si hrozne protivná. Vieš o tom, však?“

Keď Kim iba ľahostajne pokrčila plecami, Sabrina ticho zakliala a sykla: „Rob si, čo chceš!“ Potom sa otočila na opätku. „Mária, poď!“ Chytila naštvanú priateľku pod pazuchu a odvliekla ju do učebne biológie.

Sabrina mala pravdu! Kim sa niekedy naozaj správala nemožne. Nevedela to však ovládať. Keď sa jej v hlave vynorili spomienky na ZLO, nedokázala sa zapojiť do nezáväzného tárania svojich spolužiačok.

S povzdychom nasledovala ostatných.

Prírodné vedy Kim všeobecne nemala veľmi rada, ale biológiu priam nenávidela. Aby sa nemusela pozerať na svetelné tabule visiace na dlhšej stene učebne, prešla cez miestnosť s očami upretými na podlahu. Aj tašku položila na svoje miesto so sklonenou hlavou. Zamyslene si vyzliekla sako a prevesila ho cez operadlo stoličky.

Lukas mal na sebe rifľovú bundu. Kto dnes nosí niečo také?

Sadla si.

Vpredu pri katedre si pán Schröder začal vyberať knihy, ktoré si priniesol na hodinu.

Sabrina, ktorá sedela v lavici pred Kim, sa otočila. „Vraví sa, že bol vo väzení,“ zašepkala. Mária sa na ňu zlostne pozrela.

Kim ich však ignorovala. Vedela, že Sabrina hovorí o Lukasovi, ale momentálne jej to bolo jedno. Všetku energiu spotrebovala na to, aby sa ustavične uprene pozerala na svoje ruky. V nijakom prípade však nesmie spočinúť pohľadom na pestrých kresbách na tabuliach!

Úplne vpredu viseli mačkovité šelmy, vedľa nich boli vodné cicavce. Na pozorovateľa sa škľabil veľký delfín. Po vodných cicavcoch prišli na rad hlodavce. A potom, vzadu, kam však Kim dosiaľ vždy nazrela len kútikom oka, visela tabuľa s hmyzom.

Sústredene pozorovala svoje biele hánky, ktoré vyčnievali na zaťatých chrbtoch rúk. No jej pohľad stále ako magnet priťahovali meňavé okrídlené živočíchy. Doputoval až po veľkú zelenú vážku v strede obrazu.

V tej chvíli prišlo Kim zle.

2. kapitola

Presne ako ju naučil jej psychiater, záchvat paniky odohnala pravidelným dýchaním s hlbokými nádychmi a výdychmi. Pán Schröder jej venoval krátky starostlivý pohľad, ale Kim sa prekonala a usmiala sa naňho, takže sa otočil naspäť k tabuli.

Odľahlo jej, keď sa jej podarilo prežiť hodinu bez nejakého dramatického incidentu, a potešilo ju, keď konečne zazvonilo a vyučovanie sa v ten deň skončilo. Cestou domov si sadla v autobuse dopredu. Všetci ostatní sa radi zhromažďovali úplne vzadu, čo najďalej od vodiča. Kim bola rada, že má vpredu pokoj. V tabuli z plexiskla za vodičom pozorovala svoj odraz. Z čierneho trička vytŕčala biela tvár so svetlohnedými vlasmi, ako vždy zviazanými do voľného vrkoča. Snažila sa zachytiť svoj pohľad, ale odraz bol veľmi neostrý. Nepodarilo sa jej ho uloviť. Znova si všimla iba to, že má pridlhé vlasy.

Keď dorazila domov a otvorila dvere, udrela jej do nosa vôňa pečeného mäsa a hranolčekov.

„Sigurd?“ zavolala, hodila tašku do kúta a zavesila si bundu na vešiak. „Som doma!“

„Super!“ ozvalo sa z kuchyne.

„Vonia to dobre,“ zaklamala. V skutočnosti mala také stiahnuté hrdlo, že do seba určite nedostane ani jediný hlt.

Keď vošla do kuchyne, Sigurd sa otočil od sporáka a dlho na ňu hľadel. Bol niečo ako jej nevlastný otec. Ako vždy, keď bol doma, mal na sebe rifle a voľnú košeľu, ktorá mu skrývala vytrénované brucho. Kim si všimla, že dnes ráno sa neoholil. To znamenalo, že doteraz nevystrčil päty z domu a celé dopoludnie písal. Bol novinár a navyše sa venoval extrémnym športom. Svetlé vlasy mal dlhé až po plecia, pleť opálenú od svojho posledného zahraničného pobytu, odkiaľ sa nedávno vrátil.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa. Mal jemný, veľmi hlboký hlas.

Kim zaťala zuby. „Teba nikdy neoklamem,“ zavrčala. Čoraz väčšmi sa v nej šírila nevôľa. Len mi nechci robiť mamu, pomyslela si.

Sigurd sa usmial od ucha k uchu. Zuby mal biele a dokonalé a Kim si mimovoľne vybavila Lukasov krivý očný zub. „Choroba z povolania,“ povedal. „Som nútený všetko pozorovať čo najpresnejšie!“ Spod kuchynského stola vytiahol stoličku a donútil Kim sadnúť si na ňu.

Stôl už bol kompletne prestretý. Kim odľahlo, keď si všimla, že chýbajú servítky. Toľko útulnosti by teraz rozhodne nezvládla.

Sigurd zmiernil plameň pod panvicou, na ktorej sa smažili rezne, na najnižší stupeň a sadol si oproti Kim. „Rozprávaj! Tak ako ti dupú králiky?“

Normálne by to Kim rozosmialo. Sigurd tento výraz používal vždy, keď ju chcel rozptýliť. Ale dnes v nej bolo všetko také boľavé, že nedokázala ani len predstierať, že ju jeho slová pobavili.

Na čele sa mu objavili vrásky. „Je to také zlé?“ Vytiahol staromódnu vreckovku a podal jej ju.

Kim pokrútila hlavou. „Stále som musela myslieť na Ninu,“ hlesla. Dúfala, že sa Sigurd vydesí, a to sa aj stalo. Keď vyslovila sestrino meno, myklo ho. S trochou krutosti v hlase dodala: „V učebni biológie máme tabuľu s hmyzom. Je na nej aj niekoľko vážok!“

Sigurd si zhlboka vzdychol a vreckovku vložil naspäť do vrecka. „Chúďatko!“ Natiahol sa cez stôl a oboma rukami sa Kim dotkol. Jej pohľad spočinul na striebornom prsteni, ktorý mal na prste. Tento indiánsky šperk si priviezol zo svojich ciest po Severnej Amerike. Prsteň zdobila orlia hlava. Odjakživa jej pripadal veľmi ťažký a pompézny. Striasla sa. Niečo v nej chcelo, aby Sigurdov dotyk pociťovala ako dotieravý a nepríjemný, ale nebola to pravda. V skutočnosti bol utešujúci a príjemný.

Kim preglgla, lebo cítila, že sa jej do očí tlačia slzy. Nechcela plakať. V nijakom prípade! „Je to iba...“ Rozrušene potriasla hlavou, no nepodarilo sa jej zbaviť myšlienky, ktorá sa jej v nej usídlila. Chvíľu bojovala so slovami.

Sigurd mlčky sedel a držal jej ruky vo svojich rukách. Nehladkal ju, ani by to zrejme nezniesla. Čakal a hľadel na jej tvár.

„Predtým som videla dvoch piatakov,“ zašepkala konečne Kim. „A spomenula som si na to, ako som bola piatačka ja.“ Smrkla, ale teraz sa jej už nepodarilo zabrániť tomu, aby jej po lícach začali tiecť slzy. „Vtedy ešte Nina žila,“ dodala takmer nečujne.

„Musí to byť hrozné,“ povedal Sigurd.

Kim odtiahla ruky. Rezne na sporáku sa stále smažili a kuchyňou sa začínal šíriť zápach spáleniny. Obom to však bolo jedno.

„Najhoršie je,“ šepla Kim a utrela si slzy, „že sa opäť všetko vrátilo. Človek si už myslí, že to konečne prekonal, a vtom ho znova prevalcujú spomienky...“ Sťažka preglgla a vstala. „Prepáč,“ zamumlala, „ale myslím, že nie som hladná.“

Sigurdov pohľad zaletel k pripaľujúcim sa rezňom. „Zdá sa,“ pokúsil sa o vtip, „že to nie je tragédia.“

Pred dvoma rokmi sa Kimina o dvadsať mesiacov staršia sestra Nina nevrátila domov z kina. Kim znovu a znovu prežívala každučkú minútu toho nedeľného večera, ktorý rozhodol o všetkom. Videla to tak jasne, akoby sa to stalo včera. Sedeli s mamou na pohovke a čakali. V televízii dávali seriál Miesto činu, ktorý chcela pozerať aj Nina. Kim si spomenula, ako sa vydesila, keď na obrazovke padli výstrely.

Nina nezomrela po zásahu strelnou zbraňou.

Tie tri dni po jej zmiznutí boli zároveň aj najhoršie dni Kiminho života. Striedavo sa s mamou pokúšali dovolať na Ninin mobil. Márne. Vždy sa ozvala len automatická správa, že volaný účastník je dočasne nedostupný. Strach, že sa sestre stalo niečo hrozné, neistota, kde je... Kim sa cítila ako vo zveráku, ktorý stláčal jej telo.

Vo štvrtok niekto zazvonil. Kim bola vo svojej izbe a robila si úlohy, no niečo ju prinútilo vybehnúť na chodbu. Z hornej podesty mala výhľad na vchodové dvere a na mamu, ktorá ich otvorila. Kim videla, ako mama cúvla naspäť do chodby.

Vo dverách stáli policajti.

Pokojní, súcitní ľudia v civilnom oblečení, plní porozumenia. Volali sa Doris Kellerová a Ján Weidenschläger. Boli to komisári z kriminálky. Čo presne hovorili, to si už Kim nepamätá. Vravelo sa však o mŕtvole a o zámočku v lese, zrúcanine ležiacej asi jeden a pol kilometra za mestom. Zatiaľ čo policajti rozprávali, zišla Kim pomaly po schodoch. Zostala stáť pred dverami obývačky, do ktorej dospelí vošli. Dvere boli pootvorené, a tak Kim videla, ako policajtka mamu usadila na pohovku a chytila ju okolo pliec.

„Viem, ako sa cítite,“ povedala.

Mama však na ňu zakričala: „Čo si to dovoľujete? Máte vôbec deti?“ Keď pani Kellerová skľúčene prikývla, mama tri alebo štyri minúty mlčala. „Našiel niekto jedno z nich mŕtve v lese?“ zašepkala nakoniec.

Až vtedy Kim pochopila, prečo policajti prišli. Cítila, ako sa jej podlamujú kolená, a musela sa oprieť o zárubňu. Z hrdla sa jej vydral ston. Vopchala si do úst ruku zovretú do päste, aby nezačala kričať.

Nasledovalo niekoľkomesačné vyšetrovanie. Kellerová s Weidenschlägerom a s oddelením vrážd obrátili každý kameň v meste, sledovali aj tú najnepatrnejšiu stopu.

Márne. Aj dva roky po čine bol páchateľ na slobode.

Odvtedy Kim neznášala úvodnú melódiu seriálu Miesto činu. A rovnako neznesie pohľad na akúkoľvek vážku.

Zatiaľ čo Sigurd odstraňoval zvyšky zuhoľnatených rezňov, Kim vyšla po schodoch a zmizla vo svojej izbe. Tam nachádzala útočisko pred minulosťou a spomienkami – napriek tomu, že predtým to bola jej spoločná izba s Ninou. Približne desať mesiacov po Nininej smrti sa Kim zmocnila neuveriteľná zlosť. V záchvate zúrivosti zničila takmer všetok svoj nábytok. Mama to využila a dala celú izbu zrenovovať. Kim si mala vybrať farbu stien, látky na závesy aj koberce. Najradšej by zvolila čiernu, no vedela, že mama sa kvôli nej už aj tak dosť trápi a čiernu by si vysvetlila ako veľmi zlé znamenie. Keďže vážky sa trblietali všetkými možnými farbami a Kim od sestrinej smrti nenávidela všetko pestré, rozhodla sa pre bielu. Klinická, čistá, neutrálna bieloba. Ani jeden obraz. Nijaké dekorácie či ozdoby.

Nič.

To jej pripadalo primerané pre stav, v ktorom sa nachádzala. Nenosia vari budhisti bielu ako znamenie smútku? Niekedy Kim premýšľala o tom, že sa stane budhistkou.

Teraz sa hodila na posteľ, ruky si založila za hlavu a civela z okna, pred ktorým sa týčili vetvy starej jablone. Predtým s Ninou tajne zliezali po kmeni jablone, ak mali domáce väzenie.

Dlho ležala Kim úplne strnule. Postavila sa až potom, keď jej po tele začali behať mravce.

Nad posteľou bola polica s jej najobľúbenejšími knihami. Vedľa niekoľkých románov o upíroch stál útly zväzok s textami Williama Blaka. Nina ho zbožňovala a Kim tú knihu nedokázala vyhodiť, hoci verše o bohoch a dušiach či úvahy o dobre a zle neznášala. Vedľa tejto knihy bol hrubý zápisník viazaný v červenom zamate.

Bol to Ninin denník.

Po jej smrti ho policajti zhabali, lebo dúfali, že v ňom nájdu nejaké záchytné body, ktoré by vysvetlili jej smrť. Ich nádej však bola márna a pred niekoľkými mesiacmi im denník vrátili s prosbou, aby ho nevyhodili. Možno sa k nemu ešte vrátia, ak sa vyskytnú nejaké nové stopy.

Kim denník váhavo otvorila.

Obsahoval záznamy, aké sa dali čakať v denníku pätnásťročného dievčaťa. Nina bola každú chvíľu zaľúbená do nejakého chalana zo svojej alebo z paralelnej triedy. Sťažovala sa na učiteľov a spolužiakov. Tu a tam napísala o problémoch s pokazenou písomkou alebo o hádke s priateľkou. Všetko to boli nevinné príbehy, nikde sa neobjavil ani najmenší náznak, ktorý by mohol viesť k jej vrahovi.

Potom tu bola ešte záhadná báseň, ktorú Nina napísala deň pred svojou smrťou. Za posledné dva roky ju Kim čítala najmenej tisíc ráz. Už dávno ju vedela naspamäť. Napriek tomu znova preletela riadky písané drobným písmom a mrmlala si popod nos:

Zabi ma nežne, môj najdrahší.

K druhému brehu nocou večnou,

studenou šachtou nekonečnou

tiahne sa tunel najtemnejší.

Vo chvíli, keď oči žltnúce

v najčernejší uhoľ sčerneli,

nehlučné laby sa zahnali

a vlčí pazúr mi preťal srdce.

Jeleň, nemý svedok všetkých mojich tajomstiev,

tieň bleskový a záhadný zahliadnuť stihol,

keď blanitými krídlami sa posol mihol

a prekryl moje telo smrťou chladnou sťa sneh.

Kimin pohľad sa zastavil na prvom riadku básne.

Zabi ma nežne, môj najdrahší.

Myšlienky jej zablúdili do minulosti, k tej nedeli pred dvoma rokmi, k tomu okamihu, keď jej poobede zazvonil mobil.

Kim zavrela oči najpevnejšie, ako sa dalo.

Nemysli na to! prikázala si v duchu. Dýchaj pokojne! Už je to dávno preč!

S povzdychom opäť otvorila oči a prehltla. Špičkou prstov opatrne pohladila denník.

Ľúbostné trápenie, tak nazvala Nina báseň, keď ju napísala, ale neskôr – nikto nevedel kedy a prečo – ten nadpis preškrtla a nahradila ho iným.

Na krídlach.

Tie slová Nina napísala tmavočerveným atramentom.

Na krídlach.

Nech už to malo znamenať čokoľvek.

Zatiaľ čo Kim ďalej dumala nad čudným názvom, vynorila sa jej spomienka, ktorú až dosiaľ potláčala.

Tá nedeľa. Nudné popoludnie, ktoré strávila prípravou na písomku z matematiky. Vtom jej zazvonil mobil. Naštvaná, že ju vyrušil, ho jednoducho vypla.

Odvtedy sa zúfalo snažila tú spomienku vymazať. Prečo práve dnes musí stále myslieť na všetko ZLO, čo sa vtedy stalo?

Odľahlo jej, keď zrazu niekto zaklopal na dvere.

„Kim?“ Pravdaže, bol to Sigurd. „Môžem vojsť?“

„Ak je to nutné,“ odvrkla Kim, zaklapla denník a rýchlo ho vrátila na policu medzi ostatné knihy.

„Práve telefonujem s Johanou,“ oznámil. „Chceš s ňou hovoriť?“

Johana bola Kimina mama.

Kim prikývla, hoci sa musela prinútiť, aby nevyvrátila oči dohora. Sigurd mame určite zavolal, lebo sa kvôli nej trápil. Vošiel do izby, podal jej telefón a nehlučne zmizol ako sluha v starom čiernobielom filme.

„Ahoj, mami,“ povedala Kim. „Ako sa máš?“

„Ahoj, zlatko!“ začula mamin hlas. „Lepšie. Každý deň je to o trochu lepšie.“

Kimina mama si počas veľkonočnej lyžovačky spôsobila také komplikované zranenie kolena, že po operácii musela ešte niekoľko týždňov stráviť v rehabilitačnom zariadení. Práve to bol dôvod, prečo požiadala Sigurda, aby sa postaral o Kim napriek tomu, že už spolu od...

... TOHO ZLA...

... nechodili.

Kim znova vzdychla. Dnes bol zrejme taký deň, keď jej všetko a všetci pripomínajú Nininu smrť. Asi bude lepšie vyrovnať sa s tým a už nad tým nedumať.

„Čo sa deje, zlatko?“ V maminom hlase zazneli obavy.

„Nič,“ odvetila Kim a potom rýchlo dodala: „Volala si ty alebo Sigurd?“

„Sigurd.“ V telefóne ticho zapraskalo a Kim si predstavila, ako mama sedí na posteli v malej nemocničnej izbe, zranenú nohu má podopretú vankúšmi a mobil pritisnutý k uchu. „Je všetko v poriadku?“

„Pravdaže.“ Kim stisla pery. „Mala som biológiu a tie hlúpe obrázky ma trochu... rozhodili.“

Na druhom konci linky sa ozvalo tiché zakliatie. „Už som tvojho učiteľa najmenej tri razy prosila, aby tie hrozné tabule zložil, ale zdá sa, že sa budem musieť obrátiť priamo na riaditeľa školy!“

„Nie, mami!“

„Áno, zlatko! Zložiť nástenku predsa nie je náročná práca. Koniec koncov, každý v škole vie, čo sa stalo, a tak by naozaj mohli brať ohľad...“

„Už uplynuli dva roky, mami!“ Kim cítila, ako sa jej čeľusť sťahuje napätím. „Navyše, tú vec s vážkou polícia nikdy nezverejnila. Prečo by teda mali v škole chápať, že...“

„Dočerta! Viem...“

Kim matku prerušila. „Prečo ti Sigurd volal?“ Odľahlo jej, že mama pristúpila na zmenu témy.

„Robí si kvôli tebe starosti.“

„On si robí starosti, už keď prebehnem po chodbe bosá.“

„Máš pravdu. Odjakživa bol veľmi starostlivý.“

„Prečo vlastne musí byť tu? Zvládnem to aj sama...“

Tentoraz jej skočila do reči mama. „To v nijakom prípade neprichádza do úvahy! Ešte najmenej štyri týždne budem na rehabilitácii! Nemôžeš byť tak dlho sama doma.“

„Ale Sigurd...“

„... je dobrý človek!“ mama rázne ukončila jej protesty.

Kim bola čoraz podráždenejšia a zlostnejšia. Počula sa, ako vraví: „Jasné. Preto si sa naňho vykašľala!“

Na druhej strane na okamih zavládlo hrobové ticho. Jediné, čo Kim počula, bolo tiché praskanie.

Mama žila so Sigurdom, odkedy si Kim pamätala. Hoci Sigurd nebol ani jej, ani Ninin biologický otec, správal sa, akoby ním bol. Svojho skutočného otca Kim nepoznala. Tu a tam síce mala potrebu niečo sa o ňom dozvedieť, azda sa s ním aj niekedy stretnúť, ale Johana sa vždy zdráhala povedať jej, kto to je. Až doteraz to Kim neprekážalo. Koniec koncov, Sigurd bol celkom dobrá náhrada.

Niekoľko týždňov po Nininej smrti sa však mama so Sigurdom zo dňa na deň prekvapujúco rozišla.

Keď Nina zmizla, bol Sigurd práve kdesi v severoamerickej divočine. Zbieral podklady pre veľký článok o indiánskom kmeni Navahov. Podarilo sa im zastihnúť ho až dva týždne po tej hroznej nedeli. Kimina mama mu to nevedela odpustiť. Vravela, že nedokáže uniesť, že pri nej nebol vo chvíli, keď jej bolo najťažšie.

„Prepáč,“ ospravedlnila sa Kim, pretože aj na diaľku cítila, že mamu ranila.

„To nič,“ odpovedala Johana. „Veď máš pravdu.“

Keď musela ísť na kliniku, nemala koho poprosiť, aby sa postaral o Kim. Preto požiadala o pomoc Sigurda. Pravdaže, s radosťou súhlasil. Kim vedela, že dúfa, že by sa mohli dať s Johanou znova dokopy.

Z hrude sa jej opäť dral povzdych, no tentoraz ho potlačila.

„Mám sa o teba obávať?“ spýtala sa mama.

Kim šibla očami po polici s knihami a po tmavočervenom denníku. „Nie, samozrejme, že nie!“

Ešte chvíľu sa rozprávali o bežných veciach, napríklad o poslednej písomke z matematiky, ktorú Kim zvládla s odretými ušami, čiže na štvorku, a o maminom novom lekárovi, ktorému sa z úst šíri hrozný zápach. Kim sa podarilo raz či dvakrát presvedčivo zasmiať, a to Johanu upokojilo natoľko, že hovor ukončila.

„Kim?“ ozvala sa na rozlúčku.

„Prosím?“

„Mám ťa rada.“

Kim prikývla, aj keď vedela, že to mama nemôže vidieť. „Viem, mami.“

3. kapitola

Takmer každú noc sa Kim snívalo o sestre.