Horror School –
Podivné sestry

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Horror School – Šialený profesor

Horror School – Zákerný šprt

Charles Gilman

Horror School – Podivné sestry – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Táto kniha je pre Annu.

KAPITOLA
PRVÁ

Róbert Arthur a Glenn Torkells sedeli v riaditeľni.

Vyučovanie sa skončilo pred dvadsiatimi minútami. Ich spolužiaci pobehovali po novom zelenom trávniku pred Lovecraftovou základnou školou, hrali frisbee alebo bejzbal, či odchádzali na bicykloch domov.

Róbert s Glennom nešli nikam. Mali schôdzku s pani Slaterovou, riaditeľkou školy. Ďalšou osobou v  riaditeľni okrem nich bola riaditeľkina sekretárka pani Polypsová. Jej prsty rýchlo behali po klávesnici počítača. Občas sa na chlapcov pozrela a usmiala sa na nich. Farba jej zubov pripomínala žltý školský autobus.

„To je hlúpy nápad,“ zašepkal Glenn.

„Pssst,“ zasyčal naňho Róbert.

„Nikto sám od seba do riaditeľne nejde,“ pokračoval Glenn. „Každý sa jej vyhne. Nechodí si sem dobrovoľne posedieť.“

„ My sme si sem neprišli posedieť,“ poučil ho Róbert. „Prišli sme riaditeľke povedať, že škole hrozí nebezpečenstvo.“

„Bude si myslieť, že nám preskočilo.“

„Môžem jej to dokázať.“

Glenn sa pohŕdavo zasmial: „Chcel by som vidieť, ako jej dokážeš, že sa na našu školu chystá zaútočiť armáda príšer.“

Pani Polypsová zrazu prestala písať.

„Buď ticho,“ zašepkal Róbert.

„Je to hlúpy nápad,“ opakoval Glenn. „Však uvidíš.“

V batohu pod Róbertovou stoličkou sa niečo pohlo. Vnútri boli jeho kamaráti Pip a Kvik, ako nazval dvojhlavú krysu. Pred pár týždňami tajne vkĺzli do jeho školského batoha a rozhodli sa, že ho budú na každom kroku sprevádzať. Róbert na batoh poklopkával teniskou, kým vrtenie neustalo.

Čakali skoro pol hodiny, potom riaditeľka Slaterová konečne otvorila dvere na svojej pracovni. V škole sa o nej šuškalo, že kedysi hrala v televízii v nekonečných seriáloch. Róbert nevedel, či je to pravda, ale pokojne by tomu uveril. Riaditeľka Slaterová bola veľmi pekná a vždy sa tak milo a priateľsky usmievala. „Prepáčte, že som vás nechala tak dlho čakať,“ ospravedlňovala sa. „Poďte ďalej.“

Uviedla ich do modernej presvetlenej pracovne, kde na stenách viseli rozličné diplomy a ďakovné listy. Na písacom stole mala v rámikoch fotografie rodiny a domácich maznáčikov. Posadila sa naproti nim a napila sa kávy z veľkého hrnčeka s  nápisom NAJLEPŠIA RIADITEĽKA NA SVETE.

„Čo potrebujete, chlapci?“ opýtala sa.

„ Musíme vám niečo povedať,“ začal Róbert, „ale bude to znieť trochu čudne.“

„ Dosť čudne,“ opravil ho Glenn.

„Tak do toho,“ vyzvala ich a znovu sa napila.

„Vieme, kto uniesol Sarah a Silviu Priceové.“

Riaditeľke prudko klesla ruka s hrnčekom a  káva vyšplechla na stôl. Nenamáhala sa to utrieť, akoby si to ani nevšimla.

„Žartujete, pravda?“ opýtala sa varovným tónom.

„Kiež by,“ vyhŕkol Róbert.

O zmiznutí Sarah a Silvie Priceových, dvojčiat zo siedmej triedy ich školy, informovali palcové titulky vo všetkých novinách po celom Novom Anglicku. Rodičia sa báli, že sa dievčatá stali obeťami nejakého psychicky narušeného útočníka. Polícia prehľadávala okolité lesy a parky. Nenašla nič – nijaké stopy, dôkazy, nič, čoho by sa mohla chytiť.

O päť dní sa Sarah so Silviou za záhadných okolností vrátili domov, vyzeralo to tak, že sú v poriadku, ale nepamätali sa, kde boli alebo kto ich uniesol. Polícia bola z toho celá zmätená. Ľudí to pobúrilo, ale dievčatá ustavične opakovali, že sa netreba znepokojovať, že všetko je v poriadku. Že sa zase chcú zapojiť do bežného života.

„Zavolám na políciu,“ ubezpečila ich riaditeľka, „a  porozprávame sa o tom s detektívmi. Najskôr od vás chcem počuť, kto tie dievčence uniesol.“

„To je na tom práve to čudné,“ varoval ju Glenn.

Róbert prikývol: „Uniesli ich príšery.“

Riaditeľka sa naklonila trocha bližšie, akoby zle počula: „Môžeš zopakovať to posledné slovo? Zdalo sa mi, že počujem ‚príšery‘.“

Róbert sa zhlboka nadýchol a začal úplne od začiatku. Povedal jej, že Lovecraftova základná škola bola skoro celá postavená z použitého materiálu – boli tu staré okná, dvere, dlaždice a tak ďalej. Mnohí však nevedia, že tento materiál pochádzal zo starého opusteného zámku na opačnom konci mesta. Pred tridsiatimi rokmi v ňom býval fyzik Crawford Tillinghast. S tímom ďalších vedcov tajne vyvolával prastaré druhy démonov a príšer. Doteraz si všetci myslia, že Tillinghast i so svojimi zamestnancami zomrel pri výbuchu v sklade, ale pravda je oveľa zložitejšia.

„V skutočnosti nezomreli,“ vysvetľoval Róbert, „ len ten dom skopírovali do inej dimenzie.“

„Do inej dimenzie,“ opakovala Slaterová. „Neviem, čo to znamená.“

„Niečo ako svet vnútri nášho sveta,“ vysvetľoval Róbert. „A teraz prichádza tá naozaj šialená časť. Keď sa z pôvodného zámku vybudovala Lovecraftova základná škola, vznikli tu také diery. Ako brány medzi tými dvoma svetmi. Keď nejakú nájdete, môžete prejsť zo školy do Tillinghastovho zámku.“

„ A vy ste niečo také už vyskúšali?“ opýtala sa riaditeľka. „ Boli ste v tom Tellighostovom zámku?“

„Tillinghastovom,“ opravil ju Glenn.

„ Už sme tam boli,“ povedal Róbert. „A Sarah so Silvou tiež. To sa vám práve snažíme vysvetliť. Prešli k Tillinghastovi a ten sa zmocnil ich duší. Tie dievčence, čo sa vrátili, v skutočnosti nie sú Sarah a Silvia. Sú to príšery s ich podobou.“

Riaditeľka zavrtela neveriacky a unavene hlavou: „ Vážne? Niečo ako Frankenstein?“

„Ide o niečo oveľa staršie,“ povedal Róbert. „O Pradávnych démonov. Nosia naše telá ako masky.“

Riaditeľka sa rozosmiala. „Chlapci. Hovoríte s bývalou učiteľkou biológie. Chápete, ako funguje ľudská pokožka? Viete, prečo je to anatomicky nemožné?“

„Viem, že to znie šialene,“ uznával Róbert, „ale ja som to videl. Obaja sme to videli.“

„Je to pravda,“ pritakal Glenn. „ Profesor Goyle bol jedným z nich. A teraz majú Sarah a Silviu Priceové.“

Riaditeľka sa chytila oboma rukami za hlavu, akoby chcela upokojiť svoje myšlienky. „Predpokladajme, že všetko, čo tvrdíte, je pravda. A čo chcete, aby som urobila?“

„Povedzte to ľuďom,“ odpovedal Róbert. „Povedzte to všetkým. Kým neunesú ďalšie deti.“

„ Bez dôkazov nemôžem niečo také tvrdiť,“ namietla riaditeľka. „Ľudia si budú myslieť, že som sa zbláznila. Máte dôkazy?“

Róbert zavrtel hlavou. „Nemáme.“

„Nijaké? Nejaké fotky v mobile? Nejakých svedkov? Niečo, čo ste si schovali doma?“

„Ešte nie,“ priznal Róbert.

„Pracujeme na tom,“ poponáhľal sa Glenn.

„To nestačí.“ Riaditeľka vstala spoza stola, prešla k dverám a vyťukala bezpečnostný kód zámky. Záklopka hlasno zacvakla . „Bez dôkazov o tom, bohužiaľ, nemôžem nikomu povedať.“

Keď sa vrátila k stolu, Róbert si všimol, ako jej očervenela tvár. Niečo nebolo v poriadku. Kožou na čele jej šklbalo, pulzovalo a zrazu bola plná pľuzgierov. Riaditeľka Slaterová hovorila ďalej, akoby sa nič nedialo, ale jej hlas bol zrazu hlbší, zmenil sa v chrapľavý škrekot: „Bohužiaľ, musí to zostať medzi nami.“

Natiahla k nim ľavú ruku, lenže to nebola ruka, už nie – bolo to štíhle slizké chápadlo posiate stovkami malých prísaviek.

Glenn uhol, ale nebol dosť rýchly. Riaditeľka Slaterová ho už zvierala okolo pása. Vystrelilo jej ďalšie chápadlo, obvinulo sa Glennovi okolo nohy a zdvihlo ho zo stoličky.

Róbert chytil chápadlo za koniec, snažil sa ho uvoľniť, ale zistil, že je pokryté pichľavými ostňami, akoby držal tŕnisté bodľačie.

„Chyť ma za členky!“ zajačal Glenn.

Róbert sa o to pokúsil, ale nemal dosť sily, aby ho udržal. To už riaditeľka zhodila zvyšok svojej ľudskej kože. Teraz sa podobala na akúsi obrovskú žabu s velikánskou papuľou. Jednostaj čosi hovorila nejakým nezrozumiteľným jazykom: „ Zlagh fahn mynakos. Zlagh f ’yaloh! “

Neprestávala, kým si nenapchala Glennovu hlavu a trup do široko roztvoreného hrtana. Glenn bezmocne trepal nohami a príťažlivá sila ho sťahovala hlbšie a hlbšie do pažeráka tohto netvora.

Róbert sa vyškriabal na stôl a ťahal Glenna za členky naspäť, ale jeho útle paže sa nemohli merať so silou hltajúcich čeľustí tej beštie. Róbert bol taký slabý, že nič nezmohol. Bol taký slabý, taký slabý, taký slabý…

KAPITOLA
DRUHÁ

Potom sa otvorili dvere.

A všetko sa zmenilo.

Nebol tu nijaký Glenn. Nijaká riaditeľka. A nebola tu nijaká žabia príšera.

Len pani Arthurová, Róbertova mama, v uniforme zdravotnej sestry. Stála vo dverách s  rukou na vypínači.

„Synček,“ oslovila ho, „je ti niečo?“

Róbert sa posadil na posteli. Mal desivý sen. Ďalší z dlhého radu nočných môr, ktoré ho trápili od príchodu na Lovecraftovu základnú školu pred šiestimi týždňami.

„Nič mi nie je,“ odpovedal. „ Mal som zlý sen.“

„Upokoj sa a spi.“

Mama zhasla svetlo a zavrela dvere. Róbert sa pozrel na svoj rádiobudík. Nebolo ani šesť hodín, ale vedel, že už nezaspí.

Zišiel dole do kuchyne, kde mama raňajkovala kukuričné lupienky a vystrihovala kupóny z novín. Pani Arthurová pracovala väčšinou na rannej zmene v dunwichskej nemocnici, a keď Róbert vstával, bývala už preč z domu.

„Mám ti uvariť vajíčka?“

„Nie, ďakujem.“

„Určite? Mám čas.“

„Nie som hladný.“

Pani Arthurová sa zamračila. „Čo sa ti snívalo?“

Róbert túžil povedať jej pravdu, ale nechcel jej pridávať starosti. Mala i tak dosť svojich problémov, musela variť, upratovať a zarábať, aby ich oboch uživila. Nepotrebovala vedieť, že jeho škola je plná brán do inej dimenzie.

„Už si to nepamätám,“ povedal nakoniec.

Videla, že klame. „Môžeš mi všetko povedať,“ uistila ho. „Čo sa s tebou deje?“

Pokrčil plecami: „ Neviem, ako ti to mám vysvetliť.“

Pani Arthurová zrazu vstala a odišla z kuchyne. O chvíľu sa vrátila s hnedou škatuľou od topánok. „Schovávala som to pre teba k narodeninám, ale chcem, aby si to mal už teraz.“

„Čo je to?“

„Otvor to,“ posmeľovala ho. „No tak.“

Róbert zložil vrchnák. Vnútri našiel kefu na vlasy, dva guľôčkové dezodoranty, balíček potrieb na holenie a téglik s holiacim krémom.

„To je pubertálny balíček,“ vysvetlila mama.

„Čo?“

„Róbert, tvoje telo sa mení. Je to veľmi ťažké obdobie. To sú veci, ktoré budeš potrebovať, až dospeješ na muža.“

Róbert už o puberte vedel všetko. V škole o nej hovorili od štvrtej triedy.

„Tento vek je pre chlapca ťažký a je normálne, že máš rozličné starosti,“ pokračovala mama. „Tak by som ti želala, aby si mal ocka, ktorý by ti na všetky dôležité otázky odpovedal!“

Róbert sa prehrabával obsahom balíčka. Na dne škatule ležala brožúrka s názvom Pomoc! Moje telo sa mení! A na obálke bol nechápavý výraz dvanásťročného chlapca, ktorému z hlavy trčali otázniky.

„ Ak máš niečo, na čo sa ma hanbíš opýtať,“ vysvetlila mu mama, „možno nájdeš odpovede v tejto knižke. Never všetkému, čo si prečítaš na internete.“

„Viem,“ povedal Róbert. „Vďaka.“

Keď mama odišla do práce, prečítal si obsah brožúrky. Bola to stovka krátkych výkrikov o pomoc:

Pomoc! Mení sa mi hlas!

Pomoc! Páchnem v podpazuší!

Pomoc! Vyrážajú mi uhry!

Róbert knižku zavrel a vzdychol si.

Pravda bola taká – a on by radšej zomrel, než by ju komukoľvek priznal –, že ani jeden z týchto problémov nemal. Hlas sa mu nemenil. Nepáchol v  podpazuší. Jeden uhor sa mu takmer urobil, ale potom sa ukázalo, že ide o komárí štípanec.

Všetci ostatní chlapci z  jeho ročníka rýchlo dospievali. Glenn bol len o tri mesiace starší než on, ale už rok sa holil. Chlapci v  triede sa vytiahli a zosilneli, rýchlo dospievali a mali hlbšie hlasy. V porovnaní s nimi Róbert vyzeral ako malé decko a tiež sa tak cítil.