Schudla som 45 kg za 1 rok

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Stále s chuťou! – Rady a recepty pre zdravý a dlhý život

Whitney Holcombe

Schudla som 45 kg za 1 rok – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Obsah

Predhovor

Úvod

1. Môj príbeh

2. Prebudenie

3. Ciele

4. Motivácia

5. Návyky

6. Strava a cvičenie

7. Začíname

8. Hýbte sa

9. Posilnite sa

10. Strava, z ktorej priberáte

11. Diéta, po ktorej budete štíhli

12. Disciplína

13. Ako sa pobiť s...

Záver

Poďakovanie

Zdroje

Všetkým mladým dievčatám,
ktoré chcú žiť v súlade so svojím telom.

Predhovor

W hitney Holcombová to pochopila a v tejto dojemnej knižke – určenej nielen na čítanie, ale aj na zamyslenie – to prezradí aj vám. Úžasná mladá žena v prvých rokoch svojho života prežila trápenie spojené s extrémnou nadváhou. Jedného dňa sa však rozhodla, že sa pôjde prejsť. Táto na prvý pohľad nevinná prechádzka celkom zmenila jej život a vďaka jej príbehu si môžete vytvoriť svoj vlastný.

Ako chirurg, ktorý roboticky operuje ľudí s nadváhou, som už pracoval s vyše štyrmi tisícmi pacientov. Všetci trpeli rozličnými problémami spojenými s nadmernou hmotnosťou a s ich následkami, a preto veľmi dobre poznám všetky rozmanité detaily, ktoré treba dodržať, aby rovnica chudnutia vyšla. Nielenže si ich Whitney všíma a informuje o nich aj vás, ale úspešne si s nimi poradila a tak zmenila svoj život. Napriek tomu, že každučký krôčik musela zvládnuť sama, podarilo sa jej nájsť spôsob, ako bez chirurgického zákroku zhodiť za rok 45 kilogramov a potom si svoju novú hmotnosť udržať. Spoznávame jej neuveriteľnú cestu od ťažkej obezity k zdravému telu i celému životu. Bolo to však úsilie, ktoré rozhodne stálo za všetku vynaloženú energiu i čas.

Hoci chirurgické zákroky na zníženie hmotnosti robím mnohým ľuďom s obrovskou nadváhou, svojim pacientom prízvukujem, že chirurgia je len jedna z mnohých zbraní v arzenáli boja s nadváhou. Ak neprijmú zdravý životný štýl – o akom rozpráva Whitney v tejto knihe –, nebude u nich fungovať nič. Ani chirurgia.

Zdravý životný štýl je priamym výsledkom Whitninho nového života. Presviedča nás o ňom naozaj podrobne a dôveryhodne. Kniha zahŕňa aj úvahy o motivácii, stanovovaní cieľov, rozvíjaní návykov a vôle cvičiť. Pomôže vám nielen pri zhadzovaní kilogramov, ale je aj jednou z ciest k úspechu v živote vôbec!

Od útleho detstva bola Whitney obeťou typických predsudkov spoločnosti voči obéznym a aj preto bola veľmi osamelá a nešťastná. Nakoniec však našla východisko. Vytvorila si jasnú víziu svojho budúceho života a zaumienila si, že ju naplní. Verím, že po prečítaní jej príbehu aj vy nájdete odvahu a vôľu zmeniť seba i svoj život. Whitney si jednoducho nepripustila, aby jej vízia zostala iba nedosiahnuteľnou túžbou, ale premenila ju na skutočnosť. Uvedomovala si, že ak chce byť zdravá, musí aj jesť zdravo. Okrem toho mala na pamäti i dôležitosť a neodmysliteľnosť cvičenia pri chudnutí.

Mladým ľuďom, ktorých táto kniha určite poteší, odkazujem: pamätajte si, že v porovnaní s mnohými staršími ľuďmi s nadváhou máte jednu veľkú výhodu – vek! Devastácia vášho tela zbytočnou záťažou sa zatiaľ na vás neprejavila. Stále teda môžete robiť aj namáhavé cviky v takom tempe, aby sa to pomerne rýchlo odrazilo na vašej hmotnosti.

Knižka prináša aj pozoruhodné životné poučenia vyplývajúce z každej osobnej voľby a z jej následkov. Začína sa tým, o čom snívate, a končí sa výpočtom hodín sledovania televízie či videohrami. Voľba závisí iba od vás – a podľa toho aj výsledky. Viete, ako to chodí: večerná pizza s kamarátkou, mafiny po futbale, oslava narodenín u priateľov s tortou a zmrzlinou... Všetky prijaté kilojouly (predtým kilokalórie) navyše sa sčítajú rýchlejšie, ako si viete predstaviť. Ochromuje to vaše úsilie i výsledok. Okrem toho, možno si neuvedomujeme, že si takto často spôsobujeme otravy cukrom a následne nekonečný hlad. Je to bludný kruh.

Whitney objasňuje predovšetkým problém, ktorému bežne čelí množstvo dospievajúcich a detí: jesť, čo jedávajú ich rodičia a čo v minulosti jedli zase ich rodičia. Vo svojej ordinácii sa s tým stretávam dennodenne: „Vždy som si myslela, že škrob by mal byť súčasťou každého jedla.“ To však nie je pravda a jednou z mnohých hodnôt tejto knižky je nutričné vzdelávanie. Whitney ho adresovala nielen adolescentom, ale aj ich rodičom...

Jej príbeh svedčí o tom, ako sa vďaka osobnej voľbe, motivácii a drine sny zmenili na skutočnosť. Whitney si zaslúži uznanie nielen za to, čo sa jej podarilo, ale i za to, že sprítomnila svoje úsilie aj výsledok a poskytla tak nádej všetkým, ktorí túžia po svojej krajšej podobe i zdravom živote.

Joseph J. Colella, M.D., FACS

Úvod
Bod zlomu

Keď nič nezmeníte, nič sa nezmení.

Tony Robbins

Keď som mala štrnásť rokov, postavila som sa v kúpeľni na váhu a civelo na mňa číslo 105. Toto číslo ovládalo môj život. Bolo hlavnou príčinou môjho nešťastia a dôvodom, prečo som sa nenávidela. Prešlo len desať rokov, no odvtedy sa v mojom živote veľa zmenilo. Okamih zlomu nastal v jedno horúce, dusné augustové popoludnie v severnej Virgínii.

Ležala som rozvalená na pohovke v našom byte, kde bežal akurát len elektrický prúd. Ešte tri týždne, kým sa začne škola, pomyslela som si mrzuto, už ostávajú iba tri týždne. Leto som privítala s dobrými úmyslami. Celé tie týždne som sa chystala každý deň cvičiť, aby som do nového školského roka vstúpila v úplne inej podobe. V prvý deň strednej školy zo mňa bude konečne kočka. Už nikdy sa ma nebudú týkať vtipy o tučibombách!

Stredná škola mala byť mojím novým začiatkom. Myslela som si, že po prvý raz v živote zapadnem medzi ostatných a budem sa cítiť pekná. Chalani si ma konečne začnú všímať. Možno si dokonca nájdem prvú lásku. Môj spoločenský život sa bude hemžiť novými priateľmi a večierkami. Ach, áno, len čo schudnem, život bude krásny – taký bol plán. Ibaže v mojom dovtedajšom živote plynuli veci podľa plánu len zriedkavo. Namiesto maratónov som celé dni polihovala a napchávala sa nezdravými jedlami. Pizza na raňajky a obed. Hranolčeky, hamburgery a zmrzlina na večeru. Čokoládové sušienky ako polnočná chuťovka. A denné cvičenie? Čo tak rýchla chôdza od chladničky k pohovke, kde som sa denne dlhé hodiny rozvaľovala a sledovala hudobné klipy? Robila som vlastne všetko, aby zo mňa kočka nebola.

Teraz, na konci leta, sa ma zmocňovala frustrácia, keď som si uvedomovala, ako som premrhala svoj čas. Tri mesiace! Mala som takmer tri mesiace, aby som sa dostala do formy, ale teraz nie je môj cieľ o nič bližšie, ako keď sa skončil školský rok. Dočerta!!! Prečo som len nezdvihla svoj veľký zadok a nešla si zabehať?

Len čo som si tú otázku položila, vedela som odpoveď. Bála som sa. Nikdy predtým som sa naozaj nepokúsila schudnúť. Čo ak to nedokážem? Čo ak to bude priťažké? Je to predsa štyridsaťpäť kíl! Ako dlho to môže trvať?

Celý život som bola plaché tučné dievča, ktoré ľudia buď ľutovali, alebo sa mu smiali. Nikdy mi nikto nezalichotil, nekládol na mňa vyššie nároky, moji známi odo mňa neočakávali, že sa zmením. Pri vzácnych príležitostiach, keď som sa niekomu zmienila o svojej túžbe po zaujímavom, vzrušujúcom živote, moje slová sotvakto vnímal. A keď som svojej rodine oznámila, že sa chystám schudnúť, vypočula som si zdvorilé – no nie veľmi úprimné – povzbudenie.

Mama aj otec prikyvovali a s milými úsmevmi konštatovali: „To je skvelé, zlatko! Prospeje ti to!“ Cítila som však, že ma vôbec neberú vážne. Z ich reakcie som mala dojem, akoby som bola sedemročné dieťa, ktoré im práve oznámilo, že keď vyrastie, chce byť princeznou. Myslím si, že ani moji rodičia, ani nikto iný naozaj nečakal, že si svoje sny splním. Je možné, že som to nečakala ani ja. Ako by som mohla veriť, že sa jedného dňa prebudím a budem štíhla? Neskutočná predstava! Napriek tomu som bola presvedčená, že ak mám byť niekedy šťastná, budem musieť schudnúť.

Také myšlienky mi v to popoludnie vírili hlavou. Sekundu za sekundou, minútu za minútou sa moja myseľ sústredila na jednu jedinú pravdu, ktorú som vedela už dávno: takto nechcem žiť. Od útleho veku som snívala o inom živote, o inej Whitney. Tak zúfalo som chcela ten sen prežiť... Prečo by sa mi to nemalo podariť? Prečo dovoľujem svojim neistotám, aby ma brzdili? Prečo?

Hneď v tom okamihu som vedela, čo sa musí zmeniť. Postavila som sa a v každej bunke môjho tela pulzovalo odhodlanie.

„Mami,“ zakričala som, „idem sa prejsť.“

1
Môj príbeh

Nezáleží na tom, kde ste, lebo nie ste nikde v porovnaní s tým, kam by ste mohli dôjsť.

Bob Proctor

Od prvej triedy ma všetci poznali ako tučibombu – jediné tlsté dievča. Pravdaže, naokolo bolo aj niekoľko ďalších bucľatých detí, ale nikto nebol taký tučný ako ja. Myslím, že by sa dalo povedať, že som všetkých „zatieňovala“. To, že som bola najobjemnejšia, znamenalo, že som si od iných detí užila najviac posmeškov a nadávok. Určite viete, že každá trieda má svoju obľúbenú obeť, ktorú si stále doberá. V tej našej som „obľúbencom“ bola ja – od prvej až do deviatej triedy. Smoliarka, však? Veľmi tomu nepomohlo ani to, že som len zriedka narazila na oblečenie, ktoré by mi sadlo, preto som prakticky po celý čas, čo som chodila na základnú školu, nosila čierne legíny a pánske tričká v nadmerných veľkostiach. Rozhodne som nebola oblečená podľa poslednej módy, dokonca ani na pomery deväťdesiatych rokov dvadsiateho storočia.

V štvrtej triede som už mala dobre vyše päťdesiat kilogramov, a tak som si od spolužiakov všeličo vypočula. Mala som najrozmanitejšie prezývky od Maskot Pillsbury Doughboy (jeden zlý chalan v triede ma vždy pichal prstom do brucha a chcel, aby som vravela woo hoo!) cez Ružový mafin (nosila som ružové tričko, a tučné dievča v ružovom zrejme pripomína mafin) až po klasickú Tučibombu. (Raz jeden chlapec na telesnej dobehol až ku mne len preto, aby mi povedal, že som tučná. Povedzte, nie je to sprosté?)

Preto som pomerne skoro zistila, že ľudia dokážu byť zlí, veľmi zlí. A že keď ste tuční alebo inak odlišní, nie ste cool, pekní a dokonca ani sympatickí. Nikto z mojej triedy nechcel, aby ho pristihli pri spoločenskom kontakte s tučibombou. A tak som všetko dusila v sebe a mlčala. V tom čase bola moja sebadôvera taká mizerná, až som si myslela, že ma nikto nemá rád pre môj vzhľad. Nenávidela som svoj obraz v zrkadle. Vari môžem niekomu stáť čo i len za pohľad?

Nesmelá som však nebola odjakživa. Prv než som začala chodiť do materskej školy, vášnivo som sa zaujímala o módu. Znova a znova som listovala v maminých časopisoch a katalógoch s oblečením a predstavovala som si, ako by som vyzerala vo všetkých tých krásnych šatách. Obliekanie bola jedna z mojich najobľúbenejších hier a, myslím to vážne, naozaj mám cit pre štýl! Moji rodičia majú fotku, na ktorej mám oblečené trblietavé šaty elegantne doplnené bejzbalovou čiapkou a plienkou... Vedela som všetko o modelingu a o tom, ako vyzerať dobre pred kamerou. Dokonca som v obývačke trénovala „chôdzu po móle“! To, že som bola trochu bucľatejšia ako moje sestry a sesternice, mi nikdy nebránilo pohojdávať sa v chôdzi na svojom imaginárnom prehliadkovom móle.

Až v prvej triede som si uvedomila, že vyzerám inak ako ostatní. Všimla som si, že mám trochu hrubšie nohy a o čosi okrúhlejšie bruško ako väčšina dievčat a chlapcov v triede. Zistila som, že behať na telesnej mi robí oveľa väčší problém ako spolužiakom. Rýchlo som sa unavila a musela som prestať, zatiaľ čo všetci ostatní ďalej vírili okolo mňa. A keď sme šli na obed, zjedla som viac než všetci ostatní pri stole. Moja tácňa bola vždy prázdna, hoci na podnosoch mojich spolužiakov zväčša ostala polovica jedla.

Jedného dňa som konečne pochopila, že so mnou niečo nie je v poriadku. Bol to jeden z klasických dní v základnej škole, ktorá sa vtedy volala Buzz Aldrin Elementary Scholl, v mojom rodnom meste Reston vo Virgínii. Sedela som v lavici, nikoho som si nevšímala a niečo som starostlivo vyfarbovala, keď ku mne prišiel jeden spolužiak s tým, že mi musí čosi povedať.

„Ehm,“ začal. „Matt mi kázal, aby som ti povedal, že by si ťa chcel vziať za ženu... keby si schudla.“

Chalani sa dokážu poriadne pohrať so slovíčkami, však? Dodnes si pamätám, ako som očervenela. Taká hanba! To bolo po prvý raz, čo na mňa niekto ukázal prstom ako na tučné dievča. Bol to nesmierne ponižujúci zážitok. Netrvalo dlho a začali sa objavovať ďalšie a ďalšie. Ukázalo sa, že Matt je veľmi zlý (bol to práve on, kto ma volal Pillsbury Doughboy!) a zosmiešňoval ma aj v nasledujúcich rokoch.

NIELEN DETI

Deti však neboli jediné, čo si všimli moje odlišnosti týkajúce sa rozmerov. Boli to aj učitelia. V pamäti mi utkvel najmä jeden zážitok. Čakala som v rade na obed vedľa dievčaťa, s ktorým som chodila do triedy. Šantili sme a snažili sme sa zistiť, akú máme silu – navzájom sme do seba strkali. Začala ona a niekoľko ráz sa do mňa poriadne oprela. Keď skončila, povedala, aby som teraz skúsila ja, či som silnejšia. Tak som teda do nej štuchla. Takmer okamžite som ucítila, že nejaká ruka ma chytá za zápästie a ťahá ma von z radu.

Ruka patrila učiteľovi, ktorý nás pozoroval. Povedal mi, že nesmiem strkať do iných detí a že budem mať veľký problém, ak to urobím znova. V zúfalej snahe brániť sa som mu povedala, že sme sa len hrali a že aj ona strčila do mňa.

„To je síce pravda,“ odvetil, „ale ty si silnejšia ako ona, a preto by si jej mohla ublížiť.“

V tej chvíli pre mňa škola prestala byť prechádzkou ružovou záhradou. Ako si môžete užívať školu, keď sa do vás navážajú aj učitelia? Zrejme ani to veľmi neprispelo k mojej sebadôvere. V triede som začala byť nesmelá a tichá a kým ma niekto nevyzval, nevydala som ani hláska. V ôsmich rokoch som bola osamelá a veľmi smutná.

Keďže som nemala nijakých kamarátov, neorganizovala som oslavy narodenín a nechodila sa k nikomu hrať, väčšinu času som trávila osamote. Našťastie som zbožňovala čítanie. Trávila som čas hltaním knižiek úplne o všetkom, no najradšej som mala fantasy literatúru. Príbehy o čarovných a krásnych hrdinkách s neuveriteľnými životmi – samozrejme, vždy so šťastným koncom – ma inšpirovali k vlastným snom.

Nespočetne veľa ráz som prečítala S princeznami to nie je ľahké od Patrície C. Wredovej. Hrdinkou knihy je vzbúrená princezná Cimorena, krásna a statočná, ktorá nikomu – dokonca ani drakom – nedovolí, aby rozhodoval o tom, čo má robiť. V tomto príbehu Cimorena utečie zo svojho nudného života princeznej na zámku a pustí sa do života plného dobrodružstva a kúziel. Prekoná množstvo prekážok (najmä stretnutí s drakmi a zlými magickými stvoreniami, ktoré ju chcú zožrať), ale vďaka nim nadobudne silu a nakoniec nájde svojho princa. Ak existovala nejaká fiktívna postava, s ktorou by som si to okamžite vymenila, bola to práve Cimorena.

Aj ja som túžila po čarovnom živote (aj keď možno bez drakov). Po živote s rozprávkovým koncom. Snívala som o inom živote, o inej Whitney, ktorá bude pekná, obklopená priateľmi a bude prežívať úžasné dobrodružstvá! V podstate som rojčila o tom, že budem všetkým, čím som v skutočnosti nebola. Najčastejšie som však snívala o tom, že už nebudem tučko.

Práve toto označenie ma odlišovalo od ostatných. Práve ono stálo medzi mnou a životom, po ktorom som túžila. A práve preto som sa, tri týždne pred začiatkom školského roka, vybrala na pamätnú prechádzku. Vedela som, že život, aký si predstavujem, nenastane len tak, nezmení sa, kým neschudnem. Už ma štvalo ustavične prichádzať o všetko, čo som chcela, ale cítila som, že nemôžem, pretože som veľmi tučná. Napríklad nosiť bikiny na pláži alebo pri bazéne bolo pre mňa tabu. Navliecť sa do tých pekných šiat, ktoré som vídala v časopisoch a obchodoch, bolo fyzicky nemožné. Ani športovať či chodiť do tanečnej veľmi neprichádzalo do úvahy. Vliecť sa po ihrisku, keď prebehnem sotva jedno kolo na bežeckej trati? Navyše, v tričku a v pančuchách by som vyzerala ako dinosaurus. Už som mala plné zuby svojej ostýchavosti. Unavovalo ma ustavične mlčať, ale viac než čokoľvek iné som už nechcela byť tučibomba.

NIKDY VIAC TUČIBOMBA

V poslednom ročníku základnej školy som merala 170 centimetrov, vážila 105 kilogramov a nosila veľkosť 50. Dnes mám dvadsaťštyri rokov, meriam 173 centimetrov, vážim 60 kíl a nosím veľkosť 34. Chlapci ma už nepichajú prstom do brucha a nenútia ma vravieť woo hoo!

Nejaký čas som nemala pocit, že by to bolo niečo, s čím by sa bolo treba chváliť. Aby som bola úprimná, dokonca som sa hanbila tak, že novým známym som radšej vôbec nevravela, čo som prežila. Len málokedy som sa zmienila o tom, že som schudla 45 kíl. Ibaže skôr či neskôr sme sa k tejto téme vždy nejako dostali. Často to bolo preto, lebo niekto z rodiny alebo kamarátka, celá vzrušená z toho, čo som dokázala, mala pocit, že to musí vyzvoniť každému, koho stretne. Neznášala som, keď to robili. Zo všetkých síl som sa totiž usilovala uniknúť pred svojím starým ja, želala som si, aby ma vnímali inak. Chcela som zabudnúť, že som bola tučná! Proste som len chcela začať odznova ako normálne dospievajúce dievča. Ako sa mi to však má podariť, keď vždy sa nájde niekto, kto vytiahne moju starú podobu?

Nevravím, že som nebola šťastná, keď som zhodila tak veľa. Samozrejme, že som bola! Po prvý raz v živote som sa zmestila do oblečenia bez označenia nadmerná veľkosť. Mohla som prísť do obchodu a nájsť všeličo, čo mi sadlo! Ak od štvrtej triedy nenakupujete v obchodoch s nadmernými veľkosťami, neviete, aký úžasný to bol pocit. Konečne som skoncovala s tučibombou! Teraz môžem naozaj začať odznova a viesť život, po akom som odjakživa túžila. Načo je dobré vyťahovať, že na základnej škole som bola stokilová samotárka? To už predsa nie som ja, tak prečo o tom musí každý vedieť?

Bála som sa, že ľudia, predovšetkým moji rovesníci, o mne budú okamžite uvažovať inak, len čo sa dopočujú o mojej minulosti obézneho vyvrheľa. Po prvý raz v živote sa ku mne ľudia správali ako k normálnemu človeku. Nebáli sa priblížiť, aby „to odo mňa nechytili“. A ja som sa nebála priblížiť k nim, aby ma nesúdili podľa veľkosti. Strach z odmietnutia mi vždy bránil v nadväzovaní skutočných priateľstiev s tými niekoľkými kamarátkami, ktoré som na základnej škole mala. Sotva však zmizli nadbytočné kilá, stratili sa aj moje obavy. Z tých niekoľkých kamarátok sa čoskoro stali najlepšie priateľky (a sú nimi dodnes!), ktoré ma uviedli do spoločenského života, po akom som odmalička túžila.

Moje dni konečne plynuli tak, ako som chcela. Mala som kamarátov a pekné oblečenie (teraz, keď som sa konečne vošla do módnych kúskov) a – ach, áno! – chalanov, ktorí sa so mnou chceli rozprávať! Keďže všetko šlo ako po masle, bála som sa vravieť o svojej bývalej hmotnosti. Nechcela som, aby ma začali zase považovať za čudnú. Niečo ako: raz tučná, večne tučná? Nakoniec som ten strach prekonala a uvedomila som si, že by som sa nemala hanbiť za to, aká som bola kedysi. Lebo to, aká som bola, nie je predsa určujúce pre to, aká som dnes. Čím pohodlnejšie som sa cítila vo svojej novej podobe, tým častejšie som ľuďom vykladala o svojej minulosti. Napočudovanie, takmer každý, komu som to povedala, si myslí, že som dokázala niečo úžasné!

Zhodiť desiatky kilogramov je naozaj super. A čím väčšiemu počtu ľudí som o tom vravela, tým väčšmi som si uvedomovala, že pre mnohých ľudí (najmä dievčatá v mojom veku) je moja premena inšpirujúca. Dievčatá, ktoré počuli, čo som dokázala, ma často žiadali o radu. Mnohé z nich mali nadváhu a urputne s ňou bojovali.

ROVNICA CHUDNUTIA

Slová, ktoré často počujem, keď sa ľudia dozvedia o mojom predchádzajúcom výzore tučibomby, znejú takto: „Čo? Ty? Stopäť kíl? To myslíš vážne?“

Vlastne ich za to ani nemôžem viniť. Príbeh dospievajúceho dievčaťa, ktoré váži stopäť kilogramov a štyridsaťpäť z nich zhodí, asi nie je práve bežný. Ešte nezvyčajnejšia je moja odpoveď na otázku, ktorá nevyhnutne nasleduje.

„Ako sa ti to podarilo? Ako si dokázala toľko schudnúť?“

„Jedla som zdravo a cvičila som.“

To im vravím, lebo to som naozaj robila. Nedržala som nijakú zázračnú módnu diétu. Nenajala som si osobného trénera. Nechodila som do nóbl posilňovne. Naozaj som nepodstúpila nijakú operáciu. A rozhodne som sa netrápila hladom. Všetky vymenované aktivity som totiž považovala za priveľmi frustrujúce, priveľmi riskantné a navyše nereálne. Rozprávky mám síce rada rovnako ako všetci ľudia, no už v štrnástich som vedela dosť na to, aby som pochopila, že na chudnutie neexistuje nijaká čarovná formulka.

Rozhodla som sa zostať pri základnej metóde, myslím, že celkom samozrejmej. Nikdy som nebola expertka na rovnice, ale zdravý rozum mi vravel, že menej jesť + viac cvičiť = úbytok tuku. Je to prirodzená a osvedčená rovnica chudnutia, ktorú dokáže vyriešiť každý. Pritom mnohým ľuďom zrejme ani nezišla na um. Každý rok minú asi šesťdesiat miliónov dolárov za rozličné produkty a programy chudnutia. Nevymýšľam si, ľudia naozaj minú takú obrovskú sumu v snahe byť štíhli. Človek by predpokladal, že po toľkých vyhodených peniazoch by dnes mali byť všetci ľudia vyziabnutí. Keď sa však poobzeráte okolo seba, zistíte, že to tak nie je. A zaujímavé je, že Američania v skutočnosti ustavične priberajú! Hm... to znie, akoby niečo nefungovalo, ale ja som si stopercentne istá, že rovnica chudnutia to nie je.

Azda to bolo tým, že som nebola všetkými tými „doplnkami stravy na okamžitú stratu hmotnosti“ a „zázračne zoštíhľujúcimi“ výrobkami v reklamách pohltená natoľko, aby som zabudla na jednoduchú matematiku. Pripomínam, že rozhodne nie som odborník na zdravie a fitnes. Ani som nevedela, ako dlho mi môže trvať, kým zhodím štyridsaťpäť kíl. Netušila som dokonca ani to, koľko trvá schudnutie jedného kilogramu! Nemala som ani poňatia o nejakých kilojouloch a o tom, koľko by som ich mala alebo nemala prijať. Zóna „spaľovania tukov“ na bežiacom páse mi nič nevravela. A čo všetky tie zdravé sacharidy verzus zlé sacharidy? Nerozumela som takmer ničomu, čo „zaručovalo“ chudnutie. No vedela som, že tučnoty už mám po krk. A bolo mi jasné, že len myslieť na zmenu vôbec nič nezmení.

Rovnica chudnutia bola to jediné, čo som mala k dispozícii, keď som začala, a pozrite sa, kam až som sa s ňou dostala! Ibaže z nejakého dôvodu si mnohí ľudia myslia, že schudnutie vyžaduje niečo viac ako len zdravú stravu a pravidelné cvičenie. Predpokladajú, že v tom musí byť nejaký fígeľ. Určite je to zložitejšie, však? Väčšina ľudí, ktorým som povedala o strate svojej hmotnosti, bola prekvapená, že som to dokázala sama bez pomoci Jenny Craigovej alebo bajpasu žalúdka.

Prečo je prirodzené schudnutie pre toľkých ľudí iba nedosiahnuteľnou fantáziou? Prečo by mal niekto predpokladať, že som nemohla schudnúť štyridsaťpäť kilogramov vlastnými silami? Mám dojem, že väčšina ľudí netuší, čo všetko možno dosiahnuť drinou a odhodlaním. Chcete poznať tajomstvo, ktoré vlastne nie je až také tajné? Každý, kto bude celý rok trénovať a menej jesť, schudne. Nie je to vôbec zložité, však? Aspoň mne to tak nepripadalo. A možno preto som si spočiatku myslela, že schudnúť nemôže byť veľký problém.

AK SOM TO DOKÁZALA JA, MÔŽE SA TO PODARIŤ AJ VÁM

Začala som zbožňovať výraz na tvárach dievčat, keď som im povedala, že to všetko som dokázala sama. Ich oči sa rozžiarili od prekvapenia a, čo je ešte dôležitejšie, od nádeje. Vedela som, čo majú za sebou, lebo som to prežila aj ja – nadváha a nešťastie. No ja som taká nezostala, zmenila som sa. Teraz aj ony vedeli, že sa môžu zmeniť, a to bez nejakej zvláštnej operácie či zložitého diétneho programu. Keď mi povedali, že môj príbeh ich motivoval, aby okamžite začali jesť zdravo a cvičiť, cítila som sa úžasne. Uvedomila som si, že moje osamelé detstvo nebolo ojedinelé. Nebola som jediná tučibomba na svete, hoci som sa tak cítila. To isté čo ja prežívalo veľa dievčat. A množstvo ďalších bojuje so svojou hmotnosťou práve teraz.

Pre tieto dievčatá môj príbeh naozaj je úžasný. Veď ak som to dokázala ja, zvládnu to aj ony. Snívajú o lepšom živote ako noví ľudia, ale nevedia, ako ho dosiahnu. Ja to našťastie viem, a práve pre ne (a, samozrejme, pre vás) – a pre každého, kto má ten istý sen – som sa rozhodla napísať túto knihu.

Ak ju čítate s nádejou, že vám prezradím nejaký tajný trik na chudnutie alebo patentovaný diétny plán, budete sklamaní. Ako som už povedala, šesťdesiat miliónov dolárov ročne sa vyhodí za knihy o diétach a „tabletky na spaľovanie tukov“, ktoré nefungujú. To, čo som urobila ja, evidentne funguje, ale nikdy som za to neutratila ani jediný cent. Na mojom príbehu spoznáte, ako môžete zmeniť svoje telo vlastnými silami bez ohľadu na to, aký je váš súčasný stav alebo životné okolnosti.

Nakoniec zistíte, že najnovšie tréningové vybavenie, perfektne vyzerajúci tréneri vo fitnescentrách a certifikované vopred balené jedlá nestoja za nič. Nič z toho nepotrebujete! Ja som nič podobné nemala. Mala som len intenzívnu túžbu zmeniť svoje telo a odhodlanie uskutočniť to. Som presvedčená, že zvyčajne je to všetko, čo potrebujete.

Dúfam, že čítanie mojej knihy vás inšpiruje a motivuje, aby ste začali meniť svoj život. Prečo by ste nemohli mať telo, aké chcete mať? Prečo by ste nemohli viesť život, po akom túžite? Ak je vaším snom byť krásna a zaujímavá, nesmiete len tak sedieť a premýšľať o tom. Urobte niečo! Ak sa chcete stať maratónskym bežcom, začnite behať! Nestojte v ústraní, prestaňte váhať. Nemáte čo stratiť, pravdaže, okrem nejakého toho nechceného tukového tkaniva. Prestaňte sa vyhovárať a dokážte to. Viem, že môžete. A som si istá, že niekde hlboko vo svojom vnútri to viete aj vy. Tak prestaňte konečne márniť čas! Zmeňte svoje telo a zmeňte aj svoj život!

2
Prebudenie

Najlepší spôsob, ako začať, je prestať rozprávať a skúsiť niečo robiť.

Walt Disney

Takže, dievčatá, je najvyšší čas prestať s rečami typu „neznášam svoj veľký zadok“ a začať ten veľký zadok dostávať do formy! Viem, čo prežívate – viem, aký je pocit vojsť do obchodu s módnym oblečením, z ktorého vám nič nie je dobré. Je to hrozný pocit! Máte iba dve možnosti. Môžete byť nešťastné zo svojho tela, utápať sa v sebaľútosti a večne sa sťažovať na svoje tučné stehná, alebo sa môžete naštvať. Naštvať sa, že nemáte telo, aké chcete. Naštvať sa, že nedokážete prebehnúť jedno kolo okolo štadióna bez toho, aby ste lapali po dychu. Naštvať sa, že tí vyziabnutí škriatkovia v škole (veď viete, o kom vravím) si myslia, že vyzerajú lepšie ako vy. Naštvať sa na všetkých hlupákov, ktorí si z vás náramne radi robia žarty. Naštvať sa, že ďalšie leto prišlo a odišlo, no vy ste si ani raz neobliekli bikiny (aspoň nie na verejnosti). Naštvať sa, poriadne sa naštvať! Už ste naštvané? Dobre. Nechajte tú zlosť pôsobiť vo vlastnom záujme. Nechajte ju, nech vám konečne pomôže striasť zo seba tú hroznú váhu, ktorá dusí vašu sebadôveru.