František Zacharník

... A ZASE TY PRINCEZNY!

Ilustrace: Petra Hauptová Řezníčková

CPress Brno 2014

... A zase ty princezny!

František Zacharník

Ilustrace: Petra Řezníčková

Jazyková korektura: Kateřina Hošková

Sazba a grafická úprava: Věra Mleczková

Odpovědná redaktorka: Zuzana Neubauerová

Technický redaktor: Radek Střecha

Objednávky knih:

www. albatrosmedia.cz

eshop@albatrosmedia.cz

bezplatná linka 800 555 513

ISBN 978-80-264-0495-8

Vydalo nakladatelství CPress v Brně roku 2014 ve společnosti Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4. Číslo publikace 18 663.

© Albatros Media a. s., 2014. Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

1. vydání

Obsah

Jak jsme s dědou vymýšleli další pohádky o princeznách

O princezně Chlubínce

O princezně Fintilíně

O staré princezně Květoslavě

O princezně Koktalíně

O princezně Klučíně a princi Holčíkovi

O princezně, která říkala „a proč? “

O princezně Nalezíně

O princezně Pomalíně

Jak jsme s dědou vymýšleli další pohádky o princeznách

Jmenuji se Eliška a bydlím s mamkou v Praze. Babička s dědou J a má sestřenice Sára s rodiči žijí v Brně, kam za nimi často jezdíme... To potom býváme se Sárou skoro pořád spolu. Když jsme byly menší, vymýšlel nám děda pohádky. Nejdřív o princeznách. To bylo tak: vyprávěly jsme mu o našich kamarádkách ze školky nebo ze sousedství a on o nich pak vymyslel příběh. Dával princeznám zvláštní jména, třeba Žalobína, Postrácína nebo Bojínka. A některé princezny se nám - Sáře a mně - trochu podobaly. Třeba Nespalína a Nejedlína. Děda vymýšlel také pohádky, ve kterých vystupovali princové, jako například Stydlín, Smutnín, Buclík nebo dvojčata Čistín a Špinín.

Od té doby jsme se Sárou povyrostly a začaly chodit do školy, máme nové kamarády a hlavně kamarádky. Ale pořád ještě nás baví pohádky, hlavně jejich vymýšlení s dědou. Moc se mu už do dalších nechtělo, ale přemluvily jsme ho. Budete mi ale muset vyprávět o dalších zajímavých spolužačkách a kamarádkách, řekl. To není problém, já jich mám spoustu, řekla Sára. A já jich mám ještě víc, hned jsem dodala já... Třeba z pěveckého kroužku, ze skautu a ze třídy! A já zase z angličtiny, z kroužku tvoření a u sousedů, řekla Sára. Už se zase vytahujete a snažíte se tu druhou přechlubit, zlobil se děda.

To není moc pěkná vlastnost. Pochlubit se občas něčím dobrým, co jsme dokázali, není sice tak špatné. Ale nesmí se to přehánět. Já se taky někdy chlubím, jaké mám šikovné vnučky. A o chlubení by se dala vymyslet i pohádka. Bude.

O princezně Chlubínce

Když se tahle princezna šťastným rodičům a vládcům malého, ale krásného království někde pod horami narodila, dostala úplně jiné jméno. Ale myslím, že začínalo také na Ch - Cherubína, Chloe... tak nějak. Ale my jí už od začátku budeme říkat Chlubínka. Hned vysvětlím proč... Žila si, jak se říká, jako v bavlnce. Všichni ji obskakovali, těšili se, jak roste - byla jedináček. Měla své chůvy, nejkrásnější postýlku, peřinky se zlatem vyšívaným královským znakem. Tatínek i maminka jí pořád říkali: „Ty naše nejkrásnější princezničko!“ Takže po prvních slovech, která se děti naučí, ať už jsou z hradu, podhradí nebo z úplně chudé chaloupky, totiž „máma a táta“, naučila se rychle tahle malá holčička říkat „plincezničta“ - a ukazovat na sebe. To ještě neuměla r ani k! Možná už ale začínalo její první chlubení. Brzy se naučila správně mluvit, ale chlubila se čím dál víc.

Časem už byla větší, začala si chodit hrát s dětmi sloužících, správců a zahradníků na zámecký dvůr. „Já jsem princezna, víte?“ pochlubila se. Jenže nejodvážnější kluk, syn králova oblíbeného kočího, si z toho nic nedělal a řekl: „No a co? Chceš si s námi hrát, nebo ne?“ Chlubínka chtěla, a tak se dala do hry. Když vyhrála, utíkala do zámku. Stavila se v zámecké kuchyni a všem kuchařům, kuchařkám i kuchtíkům se hned chlubila: „Vyhrála jsem! Já jsem vyhrála!“ Pak to opakovala všem služebným, komorníkům a lokajům. A nakonec našla maminku a tatínka krále a znovu volala: „Vy nevíte, co se stalo? Vyhrála jsem! Zase jsem vyhrála!“ Dobře se učila, takže často dostala od svého pana učitele jedničku. To vám bylo! Nejradši by chtěla, aby zámečtí trubači zatroubili z cimbuří fanfáru a královský hlasatel pak volal do své hlásné trouby: „Oznamuje se celému království, že naše princezna opět dostala jedničku z počtů! Všichni se můžete radovat!“ To se sice nestalo, ale Chlubínka přesto pobíhala po zámku a každému na potkání hned hlásila: „Víte, že umím báječně počítat? Zase jsem dostala jedničku!“ Někteří si pomysleli: „A jejej, už se zase chlubí...“ Ale protože princezna je princezna a nechtěli si to s ní rozházet, tak říkali: „Gratulujeme! To nás moc těší!“ Tatínek král jí někdy domlouval: „Neměla by ses, děvenko, pořád a pořád chlubit! To se ani nesluší. Určitě i plno dalších dětí dostává jedničky a nevykřikují to do světa.“ „Jenže já jsem tvoje princezna!“ řekla Chlubínka, sedla si tatínkovi na kolena a dala mu velkou pusu. Asi víte, jak to chodí: tatínek ji objal, dal jí ještě větší královskou pusu a bylo po kárání. Zato s chlubením to bylo pořád stejné.

Když měla tahle chlubivá princezna desáté narozeniny, dostala spoustu dárků. Velikánský dort s deseti svíčkami byl samozřejmostí. „Určitě sfouknu všechny svíčky najednou!“ chlubila se už předem. A opravdu se jí to povedlo. A pak přišly na řadu dary. A ne ledajaké! Od maminky dostala krásnou čelenku s drahokamem uprostřed, od babičky šňůru pravých perel, od tatínka svůj první zlatý prstýnek s briliantem. A děda jí dal zlatý dukát, který kdysi dostal od samotného císaře. „Tyhle drahocenné dary bys ale měla uložit do královské pokladnice. Kdyby se cokoli z toho ztratilo, byla by to velká škoda!“ radila jí maminka královna. „Kdepak!“ řekla princezna. „Ty musím všem ukázat. Tak je budu mít pořád u sebe! Nebojte se, já nikdy nic neztratím!“ - A už se utíkala chlubit někam jinam.

Abyste si ale nemysleli, že tahle Chlubínka byla nějaká rozmazlená, nafoukaná princeznička. To vůbec ne! Byla chytrá, šikovná, s dětmi poddaných si dobře rozuměla, často jim nosila i nějaké dobroty z kuchyně. A byla nebojácná. Až z toho měli rodiče někdy strach. Dokázala sama proklouznout zahradní brankou k lesu, natrhala lesní jahody a maliny a donesla je mamince. „To se vůbec nebojíš, takhle sama v lese?“ „Kdepak, maminečko, mně se nic nemůže stát!“ Vlastně už se zase chlubila.