Trhni si!

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Andrea Kabeláčová

Trhni si! – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1. kapitola

Podrážkou jsem jezdila po dlaždicové podlaze. Dělalo to krásný pištivý zvuk, který se brýlaté, přísně vypadající paní naproti mně vůbec nelíbil. O to víc se líbil mně. Na chvíli jsem toho nechala a očima bloudila po místnosti. Neměli tu ani obrazy. Amatéři.

Nedalo mi to a znovu jsem si musela vrznout botou. Úřednice mě zabíjela vražedným pohledem. Všichni se mi tady snažili pomoct. Jasně… Jenom samý kecy. Stejně jako všechno kolem.

„Mio?“ ozvalo se ode dveří a já se narovnala. Trochu mě tím pohybem zabolela ruka, kterou jsem měla čerstvě zafáčovanou. Výlohy nikdy nebyly moje parketa a asi nikdy nebudou. Nebyla jsem nijak vysoká a ani jsem nevynikala bůhvíjakým sportovním nadáním. Byla jsem prostě obyčejná. Tedy podle mě. Většina by na mně dokázala najít tisíce špatných vlastností.

Nemohla jsem popírat, že některé mám. Třeba že občas neříkám úplnou pravdu… Někdy si půjčím to, co mi tak úplně nepatří… A mám od přírody neuvěřitelný talent ocitnout se uprostřed trablů úplně náhodou.

Jsem spíš smolař.

„Chm?“ zamručela jsem na obtloustlýho chlápka ve dveřích. Jeho tvář jsem neznala, což bylo docela zvláštní. Poslední dobou jsem tu trávila poměrně hodně času.

„Pojď za mnou,“ vybídl mě. Nakrabatila jsem obočí a znovu se sesunula hlouběji do židle. To tak.

„Ani mě nehne, nikam nejdu.“

Zafuněl. Na stanici nesměli používat sprostá slova, a toho já moc ráda využívala. Došel ke mně a prudce mě čapnul za paži.

„Au!“ zavrčela jsem vztekle.

„Tohle tě nemohlo bolet.“ Protočil oči a dál mě vlekl někam, kde jsem ještě nikdy nebyla. Pravidlo číslo jedna: Nikdy se nenech odvlíct někam, kde to neznáš!

„Nehrab mi na prsa, ty prasáku!“ zakřičela jsem nahlas, když jsme procházeli bílou chodbou. Poplašeně ode mě couvl s rukama v obranném gestu. Povedlo se, dveře naproti se otevřely. Snědou tvář, která se na mě vyčítavě dívala, jsem znala. Bez vyzvání jsem šla suverénně za ním.

Zavřel za mnou dveře a šel si sednout na své křeslo za přeplněným stolem. Mě právě zaujala podivná soška, kterou měl vystavenou na jedné ze skleněných polic.

„Polož to, bylo to drahé,“ upozornil mě příkře. Když jsem se na něj v rychlosti otočila, zjistila jsem, že se ani neobtěžoval vzhlédnout.

„Jako všechno tady,“ dodala jsem kysele.

„Tenhle měsíc tě tu vídám nějak často, Mio. Děje se něco?“

Nesnášela jsem ten jeho arogantní profesionální tón.

„Ne.“

„Kdyby sis-“

„Kdybych si chtěla promluvit, za tebou bych rozhodně nešla,“ přerušila jsem ho bez zaváhání. Už se nadechoval, ale já pokračovala. „Ani za tou starou ropuchou, co si myslí, že mi rozumí. Máš to marný.“

S povzdechem zavrtěl hlavou.

Chtěla jsem položit sošku na její místo, ale omylem mi spadla na zem. Ozval se tříštivý zvuk, jak se rozletěla na několik kousíčků. Slyšela jsem jen hlasité zaklapnutí nějaké složky. Radši jsem s rukama v kapsách o trochu couvla. Všimla jsem si, že Dan ukazuje na židli před sebou. Šouravě jsem se k ní doploužila a posadila se. Nesnášela jsem kůži, byla tak nepříjemně lepivá.

Byl potichu a něco vyplňoval. Málem jsem si začala pohvizdovat, když si odkašlal.

„Máma má o tebe starost.“

„Tvoje, nebo moje?“ prohodila jsem bez zájmu a přitáhla si jednu nohu nahoru na sedačku.

„Samozřejmě, že tvoje. Moji matku nezajímáš.“ Taky jsem nesnášela jeho upřímnost.

„Moji taky ne,“ oplatila jsem mu ledabyle.

„Kdybys ji nezajímala, nevolá sem.“

„Jste vy černý všichni tak naivní? Jde jí o peníze, ty beze mě nedostane, co na tom nechápeš?“ Zkřížila jsem si nohy do tureckého sedu. Teď se mi konečně sedělo pohodlně.

„To křeslo bylo taky drahé,“ řekl jakoby mimo.

„Neboj se, oni ti ho vyčis-“

„Tak dost, Mio! Tady končí legrace. Mám tu u tebe za posledních čtrnáct dní čtyři krádeže, výtržnosti a vstup na soukromý pozemek. Tímhle tempem skončíš v ústavu, je ti to, doufám, jasné?!“

„Mají nízký zdi.“

„Cože?“ vyhrkl zaskočeně.

„Nízký zdi. Dají se přelézt,“ informovala jsem ho s úsměvem. Věděla jsem, že tím ho vyprovokuju nejvíc. Když budu klidná a budu rozdávat úsměvy.

„A to víš odkud?“

Zákeřně jsem zahýbala obočím. „Neřeknu.“

„Nebudu tě pořád tahat z problémů. Už to vzdávám! Nechceš, abych ti pomohl, nechtěj. Máme tu plno jiných dětí, které o naši pomoc stojí.“ Pomoc. Copak pěstounská péče nebo dětský domov je nějaká pomoc? To určitě…

„Už můžu jít?“ Neměla jsem čas a tohle mě navíc nebavilo. Dřív s ním bývala větší sranda.

„Ne, nemůžeš. Přijde si tě vyzvednout máma.“ To snad ne!

„Děláš si prdel, že jo?!“ Pevně jsem v to doufala. Matku jsem neviděla teprve týden, kdy ji sem kvůli mně zavolali naposledy, což byla moc krátká doba na to, abych se psychicky připravila na naše další setkání.

„Ne, nedělám. Chceš na ni počkat tady, nebo půjdeš na chodbu?“

Rozzuřeně jsem se nadechla nosem a pomalu vydechla pusou. Ropucha tvrdila, že to uklidňuje. Mně to vždycky ještě víc přidalo v ráži. Poraženecky jsem se opřela o opěradlo. Zdálo se mi to, nebo se mu na rtech mihl úsměv? Ještě aby se smál!

„Budu muset domů?“ zeptala jsem se po chvíli, když už jsem se alespoň trochu uklidnila.

Odložil další složku na hromadu a opřel se rukama o stůl. Zadíval se na mě. Jeho hnědé oči se mě snažily chytit, ale já nesnášela, když na mě někdo takhle zíral. Uhnula jsem pohledem.

„A kam bys chtěla jít, Mio? Řekni. Pokud vím, nemáš žádné jiné žijící příbuzné, u nichž bys mohla přespávat. Spíš na ulici? Jen mi neříkej, že ses přidala k nějaké té bandě ztroskotanců, taková ty přeci nejsi.“ A nesnášela jsem, když někdo dělal, že mi vidí až do hloubi duše.

Opřela jsem si hlavu o vrchní stranu zápěstí a bojovně ji vystrčila vpřed. Tvrdě jsem ho propichovala očima a snad dost jasně řekla:

„Ty víš hovno o tom, jaká jsem, tak mě nepoučuj. A tam, kde spím, je mi mnohem líp než doma v tom smradu, to mi věř.“

Jestli před chvílí vypadal, že by byl ještě ochotný mi pomoct, teď to bylo pryč. Znovu naproti mně seděl profesionální sociální pracovník.

„Myslím, že bude lepší, když počkáš na chodbě. Měj se, Mio.“ Bylo to, jako by ukázal rukou na dveře, aniž by se pohnul. Necítila jsem se provinile, spíš ublíženě. Nikdy mě takhle nevyhodil, měl ze všech tady nejsilnější nervy a svatou trpělivost. Ta teď byla očividně pryč.

Zvedla jsem se a oprášila si kalhoty. Takové malé gesto paličatého dítěte před odchodem. Měla jsem chuť mu ještě něco od plic říct, ale moc dobře jsem si uvědomovala, že dneska už ho pokoušet nemůžu. To poslední, oč jsem stála, bylo, abych skončila u nějaký mladý krávy, co si myslí, že když jsme holky, uděláme spolu díru do světa. I takový se tu občas objevily.

Nasupeně jsem došla ke dveřím, chytla za kliku a ještě uslyšela jeho hlas.

„Když odcházíš z místnosti, něco se říká.“

„Něco,“ řekla jsem a bouchla za sebou dveřmi.

Už tři čtvrtě hodiny jsem seděla na studené plastové lavici v chodbě. Z jedné strany mě sledovala kamera, z druhé stál ten nepříjemný dědek. Vidina úspěšného útěku byla nulová.

Netrpělivě jsem si podupávala a s každým otevřením dveří jsem sebou škubla. Vážně jsem nebyla připravená na setkání s ní.

Přesně jsem poznala, kdy vešla ona. Škobrtnutí a nadávka hned po příchodu, to bylo skoro jako její poznávací znamení.

Vstala jsem a se sklopenou hlavou šla ke dveřím. Chtěla jsem odsud co nejdřív pryč. A od ní taky.

„Mio!“ zahulákala na mě, když jsem bez jediného slova prošla kolem ní ven. Přestala se hrabat v kabelce a klopýtavě vyběhla ven. Neuměla chodit v botách na podpatku, nikdy nechodila na společenské akce. Pokud se za společenskou akci nebral večer propitý v hospodě naproti našemu domu.

„Mio, stůj!“ Poslušně jsem zastavila. Doběhla mě a znovu se začala přehrabovat v kabelce. Nečekala jsem na ni a šla dál. Zvedla hlavu, čerstvě obarvené vlasy měla rozlítané kolem tváře. „Do háje, Mio!“ Prudce jsem se otočila a ukázala na ni varovně prstem.

„Ty mi tak neříkej, nejmenuju se tak!“

Obočí se jí skoro spojilo, jak přemýšlela. Hystericky jsem si odfrkla a rychle se rozešla směrem od ní. Měla jsem chuť brečet, ale už dávno mi to nešlo. Už jsem to neuměla. Všechny slzy jsem vybrečela jako malá holka, která trávila celé dny doma sama. Vystrašená a opuštěná.

„Kam jdeš?!“ křičela za mnou. Napůl jsem se otočila, takže jsem teď šla pozpátku.

„Co tě to zajímá!“ štěkla jsem na ni útočně. „Proboha, vždyť ty ani nevíš, jak se jmenuju!“

„Půjdeš se mnou domů, mladá dámo!“ křikla na mě přes celý chodník.

Domů? Domov už jsem dávno neměla…

Místo zamávání jsem na ni ukázala prostředníček. Ne, ona mi vážně chybět nebude.

2. kapitola

Jaro mělo jednoznačně svoje výhody. Jednou bylo nepopiratelně to, že jsem konečně mohla sundat mikinu a nechat se oblíznout slunečními paprsky. Dokázala jsem si bronzovou barvu udržet celou zimu, ale poslední dobou jsem už sama sobě připadala vybledlá.

Nevýhodou bylo to, že mě teď mikina přivázaná kolem pasu tížila.

Nenápadně jsem se rozhlídla kolem, nikde nikdo nebyl. Věděla jsem, že zbytečně. Tahle část města nepatřila zrovna k těm, kudy by se valily proudy lidí.

Pořád jsem se ale držela pravidel. Lenny chtěl, abychom byli opatrní, a já rozhodně netoužila být tou, která sem přitáhne poldy.

Prolezla jsem křovím přímo na čerstvě posekanou zahradu domu s polorozpadlou fasádou. Nebyl to žádný velký luxus, ale jako ubytování pro pár lidí byl naprosto ideální. Nepršelo na nás a okna taky dobře těsnila.

Došourala jsem se ke dveřím a ještě jednou se ostražitě ohlédla. Nebylo proč. Na pozemky domu nebylo přes vysoký porost vůbec vidět. Stejně jsem ale byla nervózní a chtěla být co nejdřív v bezpečí uvnitř.

Natáhla jsem ruku a rázně zaklepala. Nic. Zkusila jsem to ještě jednou, začínala jsem být netrpělivá. Vždycky byl někdo doma, nikdy to tu nezůstávalo bez dozoru. Přešla jsem k oknu a zkusila zaťukat na ně. Pořád nic.

Tohle bylo divný, sakra divný.

„Lenny?!“ snažila jsem se tiše zakřičet. Nechtěla jsem na sebe zbytečně strhávat pozornost. Jenže to k ničemu nebylo.

Napadlo mě, že možná bude lepší zkusit zadní okna, kde měli kluci pokoje. Měla jsem větší šanci, že oknem někoho uvidím. Neviděla. Ale stejně jsem měla vyhráno. Nechápala jsem, jak mohl bejt někdo tak hloupej a pořádně okno nedovřít…

Pak už nebyl problém šikovně vyhoupnout nohu a spadnout přímo dovnitř. Měla jsem kliku. Dopad přímo na měkkou postel. Uměla jsem si vybrat, jen co je pravda.

Vyskočila jsem na nohy a zaposlouchala se. Najednou tu už nebylo takové ticho. Slyšela jsem kroky. Blížily se sem.

Málem jsem zapomněla, jak se dýchá. Nesnášela jsem ten pocit, kdy jsem si připadala v pasti. Měla jsem ho už po krk… Hlavou mi instinktivně problesklo pravidlo číslo tři: Vždycky buď ve střehu!

A já byla.

Popadla jsem první, co mi přišlo pod ruku, a připravila se k obraně. Nehodlala jsem tenhle podělanej život skončit teď a tady. Ne s lampou v ruce.

Sledovala jsem zavřené dveře a srdce mi vyplašeně uhánělo pryč. Snažilo se utéct. Na rozdíl ode mě mělo rozum.

Ticho. Naprosté ticho bylo jasným znamením. Připravila jsem se.

Proto mě ani nepřekvapilo, když se dveře prudce otevřely. Napřáhla jsem se a… lampa se škubnutím, jak se vytrhla ze zásuvky, letěla k protější stěně. No, to se mi moc nepovedlo.

„Sakra, Mio!“ zařval útočník a já poznala jeho hlas. A sakra. „Co tu vyvádíš?!“ soukal ze sebe a poskakoval po jedné noze. Všimla jsem si, že si natahuje kalhoty, radši jsem očima zabloudila jinam.

Byl to Lenny, a nezněl klidně ani vlídně jako obvykle. Automaticky jsem se přikrčila.

„Klepala jsem,“ řekla jsem napůl omluvně a pokrčila rameny. Nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Aha. Jo. Eh, promiň,“ omlouval se, najednou úplně jiný. Když k němu zezadu přistoupila dlouhovlasá bruneta jen v županu, začervenala jsem se. Tohle nebyla situace, která by se mi líbila. „Můžeš to tu aspoň uklidit?“ prohodil ledabyle. Bylo mu to jedno, jen chtěl mít tuhle nepříjemnou chvíli za sebou stejně jako já.

„Jasně,“ polkla jsem. Zavřel za sebou dveře a já se sesunula zpátky na postel. Tohle z hlavy jen tak nevyženu. Bylo úplně normální, že si sem kluci vodili holky. I já se sem tak dostala, ale tohle bylo něco jiného!

Měla jsem prostě počkat venku! Příště to tak udělám. Nad slovem příště jsem se oklepala. Netoužila jsem tohle zažít znovu. Ble…

Nešťastně jsem se podívala na střepy na zemi. Vážně jsem se do všeho namočila nechtěně. Udělala jsem těch pár kroků a začala drobné střípky vytahovat z koberce do dlaně. Tentokrát mě překvapilo, když se otevřely dveře. Polekaně jsem spadla na zadek.

„Mio?“ V duchu jsem zaúpěla. Nemohl přijít, až to bude uklizený?! Jenže to byl celý on, pan neodolatelný, který si všude chodil, kdy chtěl. A vždycky mu to prošlo. „Co tu děláš? A ta…“ ukázal rukou ke zbytkům svojí lampy. Nevinně jsem na něj zamrkala. Určitě to nepůsobilo tak, jak by působilo, kdybych byla namalovaná, ale chytala jsem se posledního stébla. Zasténal.

„Nemůžete si to někdy vyřídit mimo můj pokoj?“ Oddechla jsem si. Vtipkoval. Podal mi ruku a vytáhl mě na nohy.

„Promiň,“ omlouvala jsem se. „Já…“

„Nechtěla,“ dořekl za mě a zazubil se. A já ho měla chuť praštit. Neudělala jsem to. Jen mě štvalo, že mě takhle zná.

Přešel pokoj a sedl si na rozvrzané kanape. Moc dobře jsem věděla, jak ten zvuk dokáže být nepříjemný, když je namáhané. Zavrtěla jsem hlavou, na tohle jsem teď myslet nechtěla.

„Tak co se tu dělo? Zápasilas s Lennym?“ zajímal se. Uchechtla jsem se. To by se mu líbilo. Navzdory tomu, jak byl neodolatelný, měl svý mouchy.

„S Lennym ne, ale jeho slečna po mně dost divně pokukovala,“ zasmála jsem se. Vykulil oči a naklonil se před sebe.

„Lenny tu má holku? Kristova noho, to mě poser!“ prohrábl si se smíchem vlasy. Nepobírala jsem, proč se tak diví. Lenny byl pohodář a milej kluk, neviděla jsem žádný důvod, proč by si někoho nemohl najít.

„No, rozhodně by nebyl jedinej,“ prohodila jsem jakoby mimo. Kluci nepatřili zrovna k nejmonogamnějším ve městě. Někdy mě otravovalo, když jsem se každý týden vídala mezi dveřmi s jinou holkou, ale většina byla v pohodě. Až na výjimky. Od těch mě radši drželi dál.

Škodolibě se uchechtl. Věděla jsem, na co naráží.

Rozpačitě jsem se usmála. Moc dobře jsem si pamatovala na naši jednodenní aféru. Tvářili jsme se strašně zamilovaně. Až ráno nám došlo, že to byla chyba. Pro oba příjemná.

Přeběhla jsem místnost, abych ho mohla hravě žďuchnout do břicha. Kanape hlasitě zaprotestovalo a nás to rozesmálo.

Jen tak jsme vedle sebe seděli. On nohy natažené přes konferenční stolek, já hlavu opřenou o jeho rameno. Cody byl jedním z těch, se kterými se čas trávil nejlíp potichu. Měl příjemný hlas, dokonce i hezky zpíval, ale většinou pronášel kravinu za kravinou. Takhle mi s ním bylo příjemně.

Když zase vrzly dveře, poplašeně jsem sebou škubla.

„Copak je to tu nějakej průchoďák?!“ vztekala se má podložka hlavy. Z pusy mi uniklo zachichotání. Na druhé straně pokoje stál Lenny. Naštěstí už plně oblečený.

„Dneska tě budu potřebovat,“ řekl Codymu, a jak přišel, tak i odešel.

Natočila jsem se čelem k němu. Byla jsem zvědavá, o co jde. Když jsem ale viděla jeho zamračený obličej, bylo mi jasné, že mi stejně nic neřekne. Někdy jsem měla strašnou chuť udělat jim přednášku o rovnoprávnosti žen a mužů. Bože, je přeci jednadvacátý století!

„Nevím, jestli sis stihl všimnout, ale tohle,“ poukázala jsem na své vytahané tričko, které dřív patřilo Codymu, „není zástěra!“ vztekala jsem se. „Vždyť já ani neumím vařit!“

„Pár toustů připravit zvládneš, ne? Mio, představ si, přijdeme unavení, hladoví! Budeme tě milovat!“ škádlil mě Thomas. Ošklivě jsem se na něj podívala, rozesmálo ho to.

„Dost, vy dva,“ klidnil nás Lenny. On byl taková hlava rodiny. Všichni z něj měli respekt, dokonce i ti, co byli starší než on. Bylo mu třiadvacet a tenhle dům byl jeho. Přepsala ho na něj babička, která byla asi ta jediná, co se o něj zajímala.

To alespoň tvrdil nám.

Vlastně tohle jediné nás tady drželo. Každý jsme byl úplně jiný, jen jsme neměli kam jít, ať už za to mohlo cokoliv. Codyho rodiče zemřeli při autonehodě, později utekl od pěstounské rodiny.

Thomas byl drobný zlodějíček, kterého rodiče vyhodili z domu.

Pak tu byli Duke a Simon, dvojčata, co se tu prostě vyskytla. Snad jen Lenny věděl, co se jim stalo. Nikdy by totiž nedovolil, aby tu s námi žil někdo špatný. Byli jsme rodina, která se střídavě rozrůstala a zmenšovala.

Když se k nám někdo přidal, ochotně jsme ho mezi sebe přijali. Když někdo odešel, radovali jsme se za něj. Odcházeli totiž jedině za lepším.

Venku už se začínalo stmívat, kluci se připravovali a já byla nervózní. Bezdůvodně, jak jinak. Nebála jsem se toho, že tu budu sama, i když i to bylo dostatečně děsivé. Bála jsem se o ně, kdykoliv takhle odcházeli a já nevěděla kam.

„Číslo na hasiče je hned vedle telefonu, Mio!“ popichoval mě Simon a usmíval se na mě. Dukea tím ohromně pobavil. Ušklíbla jsem se, celí oni.

„Za pár hodin jsme zpátky, nemáš se čeho bát,“ uklidňoval mě Lenny a něco při tom balil do tašky. Všechno bylo v neprůhledných igelitech, takže jsem nemohla vidět, co to je.

„Já se nebojím,“ ohradila jsem se automaticky. Uchechtl se.

„Já vím.“

Nevýhod společné domácnosti s klukama bylo rovnou několik. Pořád si ze mě utahovali a popichovali mě. Nemluvě o společné koupelně. Ale i přes tu jsem se postupem času dostala. I tak jsem je měla ráda jako vlastní sourozence.

Rozloučili se a vyšli ven. Nebylo to nic nenormálního, takovéhle jejich výlety byly víc než běžné, ale stejně jsem o ně měla strach, i když jsem věděla, že se o sebe dokážou postarat.

„Už teď mám hlad!“ slyšela jsem ještě Simonův ironický hlas.

„Ale já fakt neumím vařit!“ zakřičela jsem do prázdna. Zvenku se ozval smích. Nedalo mi to a taky jsem se usmála. „Hlavně se brzo vraťte,“ zamumlala jsem pro sebe.

Nepatřila jsem k těm, co se bojí tmy a kdejakého stínu. Tmu jsem měla ráda a stíny jsem dokázala skousnout. Horší byly zvuky. Nerada jsem si to přiznávala, ale v tomhle jsem byla baba. Stačilo zaslechnout něco divného ze zahrady a už bych volala o pomoc. Navíc byl ještě pořád prázdný dům. Byly to už skoro tři hodiny od doby, kdy odešli. A já měla strach.

V hlavě se mi rojily ty nejhorší scénáře plné krve a blikajících světel policejních aut.

Což byla samozřejmě blbost.

A já to věděla. Jen moje pitomé podvědomí pořád nechtělo přestat. Zapnula jsem si malou televizi a snažila se nevnímat ticho kolem. Radši bych byla, kdyby se z horních pokojů ozývalo chrápání. Klidně i něco jinýho, hlavně něco.

Byla reklama, když venku zašustilo křoví. Zpozorněla jsem. Šla bych se podívat z okna, ale na to jsem se příliš bála.

„Mio, nestřílej!“ ozvalo se zvenku pobaveně a já úlevně vydechla. Lennyho hlas zněl spokojeně, to bylo dobré znamení. Všechno proběhlo v pořádku.

„Stejně tam mám slepý,“ přistoupila jsem na jeho hru. Lehce mě objal a já se zase cítila v bezpečí jako nikde. Byla jsem tak ráda, že se vrátili!

Když se ale hromadně začali dožadovat jídla, má radost nepatrně klesla.

3. kapitola

Bylo mi horko, sluníčko mi svítilo přes okno přímo do tváře, ale já neuhnula. Schválně jsem dál zkoušela, jak dlouho to ještě vydržím. Jenže mi obličej najednou zaclonil stín, zamračila jsem se, a aniž bych otevřela oči, máchla jsem rukou:

„Uhni,“ řekla jsem líně. Neuhnul, rozmrzele jsem otevřela oči a zírala do Lennyho usměvavé tváře.

„Opaluješ se?“

„Opalovala,“ ironicky jsem zdůraznila koncovku. „Co chceš?“ zeptala jsem se popuzeně a opřela se o lokty.

„Měl bych něco chtít?“ dělal hloupého. Nadzvedla jsem jedno obočí.

„Zacláníš mi.“

„Aha, promiň,“ omluvil se a konečně udělal krok ke straně. Já rázem zjistila, že s otevřenýma očima už to tak příjemné není. Převalila jsem se na bok a on se rozesmál. Moc vtipné, vážně.

„Dneska budu potřebovat tvou pomoc,“ začal opatrně. Nechápavě jsem čekala, co řekne dál. „Určitě si pamatuješ na Lorenu.“ Nejspíš jsem se tvářila stejně nechápavě, jako jsem se cítila, protože začal neochotně vysvětlovat. „No, však víš, ta holka. Lorena…“ Bylo na něm vidět, že dostat to ze sebe byla pořádná fuška.

Se smíchem jsem se plácla do čela. „Jo, jasně. Lorena. Chm?“ Co z toho vyplývalo pro mě? Chce snad zkusit trojku?

„Echm,“ odkašlal si. Udělal dva rychlé kroky a nacpal se vedle mě. Musela jsem pokrčit nohy, aby se tam vešel. „Přijde, dneska.“ Nezněl nadšeně, to se mu moc nepodobalo. Pořád jsem byla mimo. „Ale já musím něco zařídit, nebude to trvat dlouho, slibuju.“

Až teď mi to došlo…

„Mám jí dělat chůvu?“ ověřovala jsem si. Úlevně se usmál, evidentně ho potěšilo, že jsem tak bystrá.

„Bude to jen chvilka, nějak ji zabavíš. Já pak přijdu a…“

Utnula jsem ho dřív, než mohl pokračovat. „Ne, nepotřebuju vědět, co bude pak!“ Bez některých informací jsem se dokázala klidně obejít. Praktikovat to bylo o dost horší, věčně se i u oběda probíralo, která holka má hezčí zadek nebo lepší prsa. Normálka.

„Uděláš to pro mě?“ požádal mě tónem, kterému sice šlo odolat celkem slušně, ale pořád jsem v hlavě měla jasno v tom, že jen díky němu mám kde spát. Přikývla jsem. Rozzářil se a objal mě. Přece to nemůže být tak strašný. Holky nemůžou být tak strašný. Ale proč jsem se jich už od mala stranila? V duchu jsem pokrčila rameny, na tohle jsem neměla odpověď.

„Ne-mů-žu dejchat!“ dostala jsem ze sebe s obtížemi. Rozesmál se nahlas. Měl dobrou náladu. Přesně takhle jsem ho měla nejradši, ne zachmuřeného, jako jsem ho vídala poslední dobou.

„To přece nepotřebuješ,“ rýpl si a rozcuchal mě. Zafuněla jsem a skočila po něm, neměl žádnou šanci, tedy… to jsem si myslela, než jsem ležela přiklínovaná pod jeho tělem. Potěšeně se culil, rád vyhrával a bylo mu úplně jedno, jestli nad holkou nebo stokilovým chlápkem. Prát se rozhodně uměl. Chvíli jsem sebou vztekle škubala, ale nakonec jsem nechala i toho. Ležela jsem smířeně pod ním a rychle oddechovala. Lišácky se usmál a mně zatrnulo.

Vždycky, když se v jeho oku objevila přesně ta jiskra, kterou jsem tam viděla teď, nedopadlo to dobře. Alespoň ne pro mě.

„Ne!“ zapištěla jsem a znovu sebou začala házet. Proti lechtacímu týrání jsem ale nic nezmohla. Pištěla jsem na celý dům a nemohla popadnout dech, přestal, až když se ode dveří ozvalo zvučné:

„Co blbnete?“

Ohlédl se, kývl hlavou a znovu se otočil na mě. Semkla jsem rty a hrdě mu koukala přímo do očí. Vydržel to, jako jeden z mála. Jeden koutek úst se mu vytáhl nahoru, vypadal ďábelsky. Zatnula jsem zuby a semkla víčka, připravila se na další vlnu. Ta se kupodivu nedostavila.

Opatrně jsem otevřela jedno oko a zamžourala na něj. Pobaveně se zubil.

„Kdyby ses viděla!“ smál se. Za ním stál Simon, který se taky řehtal.

„Pusť mě!“

„Ale copak, copak? Vůbec si to nezasloužíš,“ popichoval mě. Já ti dám… Lehce jsem zavrtěla boky, zachoval se přesně, jak jsem čekala. Nepatrně se nadlehčil. To byla má příležitost, prudce jsem vyšvihla nohu a nakopla ho přímo do slabin.

Bolestivě zasténal, zrudl a s rukama přitisknutýma na inkriminovaném místě se ze mě svalil na zem. Vyskočila jsem na nohy a škodolibě se na něj podívala.

„Kdyby ses viděl!“ zasmála jsem se. Natáhl ke mně ruku ve smířlivém gestu, čelem byl stále opřený o podlahu.

„Jo, kdyby ses viděl!“ smál se Simon zlomyslně. „Spadnuls jak švestka!“ Střelila jsem po něm pohledem. Během vteřiny jeho obličej zvážněl. „Ehm, vaří se mi voda,“ řekl jen a vyběhl ze dveří.

„Ale byla přesná, Mio,“ pochválil mě sykavě. „Zatraceně přesná…“

„Jo, jasně, pohlídám ti ji,“ zamumlala jsem vesele a šla si vzít z ledničky něco k snědku. Lechtání člověka totiž strašně vysílí.

Lorena byla zavřená s Lennym v pokoji. Já seděla na gauči vedle Codyho a nohy jsem měla přehozené přes něj. Dívali jsme se na nějaký neuvěřitelně nudný seriál, kde se pořád střílelo. Šílenost.

„Kam dneska jdete?“ zeptala jsem se ledabylým tónem. Moc se mi asi nepovedl, protože Cody přestal sledovat obrazovku a podíval se na mě. Pro posílení dojmu, že je mi to v podstatě úplně jedno, jsem dál sledovala, jak policajti honí vraha v autě. Když na mě konečně přestal zírat, oddechla jsem si.

„Ven.“

„Co tam?“

„Práce.“

„Páni.“

„Jo, páni.“

„Hustý, řekls dvě slova, chceš nějakou odměnu?“ začala jsem do něj otevřeně rýt. Vadilo mi, že vůbec nevím, kam se všichni ztrácejí. Byla jsem holka, takže jsem byla přirozeně zvědavá.

„Neměla by ses příliš vyptávat,“ napomínal mě jako nějakej starší brácha. Uchechtla jsem se. Nebylo úplně příjemné o něm takhle uvažovat, jako o bráchovi. On by se ségrou určitě nespal. Teda doufám.

„Jsem jen zvědavá. Taky bys byl, kdyby tě někam zavřeli, odešli a pak se vrátili jakoby nic,“ pokrčila jsem rameny. „Děláte něco nelegálního?“ vypadlo ze mě úplně samo. Hned jak mi to došlo, nejradši bych si zalepila pusu. Rukou, kterou měl dál ode mě, se natáhl pro ovladač a televizi vypnul. Hrubě shodil moje nohy a zpříma se na mě podíval. Vypadal naštvaně.

„Neděláme nic nelegálního, myslíš, že by Lenny něco takovýho dovolil?“ V tom měl pravdu, nedovolil. Viděl, že pochybuju. „Tak vidíš. Prostě jen buď hodná holka, dneska pohlídej Lenu a všechno bude v pohodě.“

„Lorenu,“ opravila jsem ho.

„Cože?“

„Jmenuje se Lorena,“ opravila jsem ho znovu. Něco zamručel a vstal.

„Jdu se připravit.“ Samozřejmě za sebou nezapomněl bouchnout dveřmi. Chlap!

Lorena nebyla tak špatná. Když nemluvila. A byla v jiném pokoji než já. V podstatě bych s ní asi neměla problém, kdyby se nesnažila být tak přehnaně kamarádská. Neuniklo mi, jak po nás kluci významně pokukují. Bylo to možná poprvé, co mě viděli vedle nějaké jiné holky.

Nebyla jsem prostě ten typ, který sháněl svou „best friend forever“. S holkama přicházely i holčičí řeči. Drby, klepy, pomluvy. Od toho jsem se snažila vždycky držet co nejdál, nejen proto, že jsem nebyla ten typ, který by chtěl druhé pomlouvat, ale taky proto, že ten, kdo v mém okolí šířil klepy, za to tvrdě zaplatil.

„Určitě si to spolu moc užijeme!“ tetelila se nadšeně, když krájela brambory u kuchyňské linky zády ke mně. Zašklebila jsem se. Někdo v obýváku vyprskl smíchy, Duke seděl už oblečený na pohovce a přes něj se nakláněl Thomas, který vypadal, že se taky náramně baví.

Začala jsem na ně dělat smutný a znechucený grimasy. Zrovna jsem předváděla, jak se budou ty podle Loreny „delikatesní brambory“ příjemně zvracet, když se mezi dveřmi objevil Lenny. Zarazila jsem se uprostřed pohybu. Nějak jsem to bohužel nevychytala se vzduchem a začala se dusit. Místo aby mi některý z těch pitomců šel pomoct, vyjeveně mě pozorovali. Blbci, všichni do jednoho.

Pomohla mi až rána do zad, která rozhodně nebyla něžná. Rozkašlala jsem se, ale konečně jsem se mohla nadechnout. To byla příjemná změna.

„Díky,“ zasípala jsem, ale neotočila se na ni. Lenny si mě dál nevšímal a přešel k ní. Slyšela jsem, jak jí něco šeptá, ale slova jsem od sebe rozlišit nedokázala, vlastně mi to bylo jedno. Ať jí říká, co chce. Jen okamžik nato mnou projela neopodstatněná vlna žárlivosti. Co když jí říká, kam jdou?!

„Zatím,“ rozloučil se i se mnou. Zase se všichni zdekovali… A tady zavládlo hrobové ticho, které narušilo až tiché pobrukování. Neznala jsem tu melodii, ale hned po několika tónech mi lezla krkem. Odkašlala jsem si.

„Říkala jsi něco?“

„Ne. Ty víš, kam šli?“ vyzvídala jsem. Povzdechla si, tak… holkovsky!

„Je hrozně tajemný. Ale to je na něm roztomilý, co?“ uchichtla se. Zavrtěla jsem hlavou, prostě jen nebyla normální. Nemohla za to. Určitě ne. Ale alespoň trochu se mi ulevilo, nevím, co bych dělala, kdyby věděla něco, co já ne. Chvíli mlčela, což mě zarazilo. Vzhlédla jsem od už nakrájené okurky a podívala se na ni. Červenala se, tím mě překvapila.

„Děje se něco?“ nechápala jsem. Pokrčila rameny a dala se znovu do krájení. Nechala jsem to plavat, když nechce mluvit, nemusí. Já se bez toho v klidu obejdu. Ušetřena jsem ale nezůstala.

„Mio, jsi Mia, že jo? Víš, nechci být vlezlá, nebo tak něco, ale…“

„Ale nemůžeš si pomoct?“ dořekla jsem za ni ironicky. Kupodivu přikývla. Měla jsem co dělat, abych neprotočila oči. Byla tak předvídatelná, divila jsem se, že si s ní Lenny něco začal. Byla hezká, to jo, ale…

„Žiješ tu s nimi dlouho?“ rozhoupala se.

Oddechla jsem si, mohlo to být horší. „Záleží na tom, čemu říkáš dlouho, už to byl rok a půl.“ Zdálo se, že je s odpovědí spokojená.

Evidentně jí to ale nestačilo.

„A ty a Lenny…?“

Upřímně jsem se rozesmála. Už jen samotná představa mě a pana Vážného mě zabíjela.

„Ne, to vážně ne!“ smála jsem se, nemohla jsem přestat. I když nebyla moc chytrá, vtipná byla určitě. Kdyby si nazula kanady, možná by trumfla i Simona.

„To se mi ulevilo, promiň, že jsem tak zvědavá,“ omlouvala se hned rozpačitě.

„Dobrý,“ vydechla jsem. Od smíchu mě bolelo břicho. „Nepotřebuješ pomoct?“ snažila jsem se dostat hovor někam jinam. Jen zavrtěla hlavou. Vnucovat jsem se jí rozhodně nechtěla, a tak jsem si šla sednout k televizi. Když bude něco potřebovat, má nohy a pusu.

„Myslím, že už to bude,“ mumlala z kuchyně.

„Hm.“

„Kdy přijdou?“

„Hm.“ To kdybych věděla.

„Lenny říkal, že brzo.“

„Hm.“ Možná bych byla hovornější, kdyby se ze mě za poslední hodinu nesnažila dostat všechny informace ohledně Lennyho. Vypadala uraženě, když jsem se nechovala sdílně podle jejího gusta. Já ale nemohla za to, že je nána.

„Možná bych měla jít…“ řekla najednou a já se otočila. Stála za mnou s chňapkami na rukách a pokukovala kolem. Nebylo pozdě, teprve před desátou.

„Zůstaň tu, za chvilku se vrátí,“ uklidňovala jsem ji a hodila si nohy na konferenční stolek hned vedle plechovky piva.

Měla jsem pravdu.

Během pěti minut se rozrazily dveře. V nich jsem ale neviděla žádnou známou tvář, naopak nějakou úplně cizí. Bez okolků nakoukl dovnitř, a když mě viděl, zatvářil se překvapeně.

Já ale na nic nečekala. Tohle byl náš domov, naše pevnost. Vyskočila jsem na nohy, botou shodila plechovku s pivem na zem, ale nevěnovala jsem tomu žádnou pozornost. Byla jsem jen já a hlava s hnusně zmaštěnýma vlasama, která měla čím dál vyděšenější výraz.

Tentokrát jsem mířila naprosto přesně a s rozmyslem.

Fungovalo to, vetřelec se se zařváním skácel na kolena.

4. kapitola

Seděla jsem na gauči a hlavu měla položenou na kolenou. Vedle mě seděl Lenny a povzbudivě mě hladil po zádech. Nebylo v tom nic intimního, jen se mě snažil uklidnit a docela to i fungovalo.

Rozhodně víc než to, že ten špinavej umaštěnec seděl na druhý straně místnosti. A ještě se o něj starali! Lorenu poslal Lenny ihned domů, takže tu zase převládal testosteron. A ten s ním samozřejmě soucítil. Po mně naopak všichni házeli nevraživé pohledy. Můžu snad za to, že jsem se bránila?!

„Dobrý?“ šeptal mi Lenny u ucha. Měla jsem chuť zakřičet, že to dobrý rozhodně není a že jestli je tak pitomej, klidně mu jednu taky uštědřím. Jenže byl to Lenny.

„Ne,“ jen jsem monotónně houkla. Nespěchal na mě, to bylo dobře.

„Já se omlouvám, Mio! Nenapadlo mě, že se zachováš tak, jak ses zachovala…“

Překvapeně jsem zvedla hlavu a podívala se na něj nejošklivěji, jak jsem jen mohla.

„To jsem ho sem měla pustit?! Mohl to bejt zloděj nebo vrah!“ lamentovala jsem. Jenom oni mohli být tak blbí, že ho poslali jako prvního.

„Promiň,“ řekl omluvně. Spolkla jsem nadávky a jen kývla.

„Došel led,“ slyšela jsem za námi Thomase, který se až přespříliš snažil tomu mizerovi pomoct. Ozvalo se zasténání a já se otočila, proč toho tolik nadělá? Kvůli jedný ráně…

Lenny vedle mě se uchechtl. „Tváříš se, jako bys mu přála něco mnohem horšího.“

„Možná přeju…“

„Nevím, co to vy holky máte, že jdete jen po jednom místě,“ divil se.

„Je to nejúčinnější?“ pozvedla jsem jedno obočí nahoru. To byla blbá otázka. Zasmál se.

„Jo, to asi jo,“ souhlasil. „Neříkám, že ti to schvaluju, ale bránila ses dobře,“ řekl a rozcuchal mi vlasy. „Možná by ses mu ale mohla omluvit…“ Když viděl můj naštvaný výraz, sám si odpověděl. „Teď ne, třeba potom.“

Po očku jsem se na něj podívala. Pořád vypadal, jako by neuměl do pěti počítat, ušklíbla jsem se. Ne, tohle nepůjde ani potom. Mohl si za to sám, jen blbec se může takhle vplížit do baráku, kde jsem já.

„Je to blb,“ konstatovala jsem kousavě a za mnou se někdo zasmál.

„Je klišé říkat, že to byla otázka života a smrti? Je dlouho na útěku, Mio. Mohli ho chytit, tady bude v bezpečí.“

„Výborně, proč taky ne! Ptal ses ho vůbec, proč po něm jdou? Protože jestli sis nevšiml, oni nejdou zrovna po vzorňácích. Co když je to vážně vrah!“ Lenny protočil oči. Někdy mě štvalo, že si je vším tak jistý. Vůbec mě neposlouchal. Nebo poslouchal, ale nebral na vědomí. To bylo možná ještě horší.

„Bude ti stačit moje slovo, že to vrah není?“

Znovu jsem se na něj podívala. Seděl v podivné poloze a mezi nohama si držel sáček s ledem.

Srágora.

Nevypadal jako vrah, spíš jako bezdomovec. Měl dlouhé vlasy skoro až na ramena, podle toho, jak byly mastné, si je nemyl pár týdnů. Bleht. Potrhané a špinavé oblečení. Až teď jsem si uvědomila, že je strašně cítit. Nakrčila jsem nos.

„Půjde se umýt, neboj,“ uklidňoval mě tiše Lenny, když si uvědomil, co mi zřejmě vadí. Bezva, ještě nám zasere koupelnu. Ale tu si teda po sobě uklidí!

„Kde jste k němu vůbec přišli?“ zeptala jsem se. To mi v podstatě bylo jedno, jen jsem doufala, že by mi nějaká informace mohla napovědět, kde kluci vůbec byli. Byla jsem naivní, když jsem si myslela, že mi odpoví tak, jak jsem chtěla.

„Našli jsme ho u staré továrny, nebyl tak nenápadný, jak si myslel, že je,“ řekl suše. To se mu asi zrovna moc nehodilo, když po něm jdou.

„A vás nenapadlo nic jinýho než ho vzít sem. To je paráda,“ zasténala jsem. „Můžeme o víkendech procházet celej Detroit a hledat smrdící vrahy. Ježiš, to by bylo tak strašně prima!“ mumlala jsem sarkasticky. Lenny pobaveně vrtěl hlavou.

„Je tu místo pro každýho, kdo ho potřebuje, pamatuješ? Tak to prostě je, takhle jste se sem dostali všichni.“ Zase to jeho filozofování, na to jsem nebyla zvědavá. Fajn. Proč ne, zvykla jsem si na Dukeovy pitomé narážky, Simonovy hloupé poznámky a věčně zvednuté záchodové prkýnko. Proč si nezvyknout i na pana Mastňáka?

„Jdu spát,“ řekla jsem a vstala. Z druhé strany místnosti se ozvalo bojácné zasténání. Přesně tak, chlapče. Na mě si dávej pozor.

Ráno jsem se probudila svěží a odpočatá. Nic mě nerušilo, žádné rány, vrzání či jiné zvuky. Byl tu až podezřelý klid. Podívala jsem se na budík. Ručičky ukazovaly půl osmé ráno. Tak proto ten klid, všichni ještě spali. Divila jsem se jen tomu, že není slyšet žádné chrápání.

Vykopala jsem nohy zpod peřiny a posadila se. Protáhla jsem se a vstala. Líně jsem se drbala na lokti a jen v kraťáscích a tílku si to ťapkala do kuchyně. Měla jsem pořádný hlad, večer jsem se v tom zmatku ani nestihla najíst, nebo jsem možná ani neměla hlad. Nepochybovala jsem však o tom, že mi kluci z včerejší večeře nic nenechali. To bylo u nich normální. Nenažraní sobci, jejich druhé jméno.

Rozespale jsem otevřela ledničku, čapla ze dveří láhev mléka a napila se přímo z ní. Normálně by mi to přišlo hrozně nehygienické, ale tady jsem měla jistotu, že jsem jediná, kdo mléko pije. Ostatní nad ním ohrnovali nos.

Za mnou se ozvalo slabé odkašlání.

Pomalu jsem se otočila, ale když moje oči spatřily někoho, koho tam obvykle určitě nevídaly, poslaly do mozku jasný impuls.

To nebyl sen!

Vykuleně jsem na něj zírala. Kde sakra bylo Lennyho „Půjde se umýt, neboj“? V soustředění jsem zavřela oči a zhluboka se nadechla, což, jak jsem posléze zjistila, nebyl tak úplně nejlepší nápad.

„Dobré ráno,“ řekl a jeho hlas mi byl podivně povědomý. Zatřepala jsem hlavou a beze slova, s lahví mléka v ruce, se vrátila k sobě do pokoje. Tohle bylo fakt divně trapný!

Natáhla jsem na sebe volný tričko a tepláky. Byla jsem přeci doma, tak co se párat s tím, co mám na sobě? Nebudu přeci měnit svý zvyky jen kvůli nějakýmu úchylovi, co ke všemu vstává takhle brzo. A blbě čumí.

Někdo zaklepal na dveře. Skousla jsem si ret a přemýšlela, jestli bych neměla předstírat, že ještě spím, ale příchozí nečekal na vyzvání a prostě vstoupil.

„Co kdybych byla nahá, idiote!“ vyjela jsem ostře a hodila po Codym spací kraťasy.

„Pěkný,“ řekl uznale, když si je před sebou rozložil. Měla jsem chuť ho praštit, ale bohužel byl příliš daleko.

„Co chceš?“ zeptala jsem se podrážděně a dřepla si zpátky na ještě neustlanou postel.

„Slyšel jsem, žes včera zase zazářila,“ usmíval se. Jen počkej, já ti do toho úsměvu takovou dám! Neodpovídala jsem, vzal to jako souhlas a rozesmál se. „Ty jsi vážně skvělá, takovej náš hlídací pejsek,“ smál se mi. Nevšímala jsem si ho, Duke nebyl jediný, kdo mě svýma narážkama dokázal vytočit do běla. Codyho jsem ale měla opravdu ráda, což mě samo o sobě dost mírnilo.

„Jsem ráda, že se bavíš. To je všechno?“

„Brad je z tebe pěkně vyděšenej, ptal se mě, jestli seš takhle drsná pořád,“ zajiskřilo mu v očích. „Řekl jsem mu, že jsi byla ještě něžná… Moc dobře si totiž pamatuju, jak umíš drápat.“ Zhluboka jsem se nadechla. Měla jsem ho sice ráda, ale zabít bych ho mohla i tak.

„To je od tebe moc milý, Cody,“ zahučela jsem a snažila se ovládnout ruce, aby nesáhly po něčem hodně tvrdém, s čím by to do hlavy eventuelně hodně bolelo.

„Já vím,“ smál se. Věděl, že mě štve, a nepokrytě si to užíval. „Měla bys mu dát šanci, až se umeje, určitě z něj bude fešák!“ popichoval mě.

„Na metal mě neužije,“ vzpomněla jsem si na jeho vlasy. „Takže má smůlu. Navíc já potřebuju pořádnýho chlapa,“ svěřila jsem se, vážně jsem to ale nemyslela. Nepotřebovala jsem vůbec nikoho. Cody se však hrdě napřímil a polichoceně se usmál. Naštěstí mi to hned došlo. „Proto nám to nevydrželo,“ dodala jsem se škodolibým úsměvem. Ten jeho rázem zmizel.

„Fajn, bod pro tebe,“ zahučel smířeně. „Dáš si snídani? Předpokládám, že ho vidět nechceš, a takhle bys neměla jinou možnost…“ Choval se sice jako idiot, ale někdy byl prostě zlatíčko.

„To by bylo super,“ usmála jsem se na něj. Během chvíle byl zpátky i s talířem míchaných vajíček, nebylo to sice nic moc, ale nemohla jsem být až tak náročná. Bylo to milý. S chutí jsem se do nich pustila. „Doufám, že v tom nejsou skořápky,“ zahuhlala jsem s plnou pusou. Pobaveně zavrtěl hlavou. Stejně jsem ale jedla pomalu a opatrně.

„Kde vlastně spal?“ zajímala jsem se. Doufám, že co nejdál odsud.

„To nevím,“ přiznal. „Přišel jsem až ráno, a to už seděl v kuchyni. Málem jsem ho taky sejmul,“ zasmál se.

Možná jsi měl.

„Nelíbí se mi.“ Nahlas se rozesmál, nechápala jsem proč.

„To si postěžuj Lennymu, že sem netahá jen samý Krasoně, Mio.“ Teď už jsem to nevydržela. Chtěla jsem do něj nepříjemně strčit loktem, ale ten hajzlík uhnul. Byl prostě lepší.

„Nekomentuju to, že má vlasy jak člen metalový skupiny, smrdí, divně kouká a vypadá jak úchyl. O to mi přeci vůbec nejde. Jen počkej, až nás všechny ve spánku podřeže! Já se pak budu smát a budu říkat ,Já jsem vám to říkala!‘ a moc si to užiju!“

„Už jsi skončila?“ zeptal se se smíchem.

„Jo,“ hekla jsem podrážděně. Stejně mě tu nikdo neposlouchá!

5. kapitola

Trucovala jsem, ani jsem přesně nevěděla proč. Možná jsem chtěla, aby za mnou všichni chodili a chlácholili mě, že mě nemají v plánu vyměnit za nějakýho smradlavýho trhana, ale jako by to přesně tušili a žádný z nich nepřišel.

Jen Lenny to nevzdával a sem tam se s nesmělým zaklepáním zastavil. Pořád dokola mi opakoval, že Brad je vlastně úplně v pohodě kluk a je s ním sranda. Já ho ale vždy poslouchala jen tak napůl. Bylo mi proti srsti se o něm bavit. Pro mě to byl pořád nezvaný host, vetřelec, a nebyla jsem si jistá, jestli to bude někdy jinak. Z pokoje jsem vycházela jen v nejnutnějších případech, a to na záchod nebo do koupelny.

Dva dny trucování, a jak člověka dokážou psychicky vyšťavit.

Naštvaně jsem se zvedla a rázně vykročila ke dveřím. Přeci nebudu takovej srab a nezůstanu zalezlá. Tohle je moje území a budu ho chránit! To už jsem mu snad dokázala jasně, vzpomněla jsem si škodolibě na tu přesnou ránu.

Jenže v půlce cesty jsem se zastavila. Chci vůbec vyjít ven? Užít si posměšných poznámek o vytrucované holčičce? To byla otázka…

Jenže já nebyla srab, a tak jsem otevřela dveře a nakoukla do chodby. Vzduch byl čistý.

Nechtěla jsem vplout rovnou do centra dění, takže cestu do obýváku jsem rovnou zavrhla. Když jsem si uvědomila kručení v žaludku, směr mých kroků byl určen hned. Měla jsem kliku, v kuchyni nikdo nebyl. Podle zvuků z vedlejší místnosti jsem poznala, že jsou všichni nacpaní před televizí, a podle hlasitosti především Dukea a Thomase jsem odhadla, že běží nějaký zápas. V takových chvílích jsem je mohla rušit jen v případě, že bych umírala.

Hlad už jsem měla pořádný, snídaně od Codyho byly až nepříjemně jednotvárný. Ten kluk bude mít život hodně těžký, když umí udělat jen vajíčka. A jak na tom teprv bude s cholesterolem, pfff.

Zvědavě jsem nakoukla do jednoho z hrnců na sporáku a byla jsem si jistá, že mi oči musí zářit štěstím.

Omáčka!

Zbrkle jsem hrábla pro talíř a málem u toho shodila jednu z mnoha sklenic. Naštěstí se nic nerozbilo, i když… střepy přeci přináší štěstí, nebo tak nějak se to říká, ne? Dál jsem to neřešila, popadla jsem naběračku a nandala si vrchovatý talíř. Mlsně jsem se olízla a chtěla si tu dobrotu odnést ke stolu, ale když jsem se otočila, šíleně jsem se lekla postavy stojící naproti mně.

„Ty vole!“ vypískla jsem bez dechu. „Jsi normální? Chodíš jako duch!“ brblala jsem protivně a provrtávala Simona zamračeným pohledem. Jen pokrčil rameny, ale pak se zakřenil.

„Už jsi dotrucovala?“ rýpl si a z ledničky vytáhl plechovku piva. Po ní hned další a další. Položila jsem talíř na stůl a chtěla mu od plic říct, co si o jeho pitomých rádoby vtipech myslím, ale vyrušil nás někdo, koho jsem tu ještě nikdy neviděla.

Teda, to jsem si myslela prvních deset vteřin, než mi došlo, kdo to je.

„Nepotřebuješ pom-“ začal a pak ztichnul. Bylo mi jasný, že kvůli mně. Čeho jsem si za ty dlouhé měsíce tady všimla, bylo, že chlapi měli obzvlášť dobrýho pamatováka na bolestivé věci. Od doby, co jsem Dukea kousla do ucha, jsem nikdy nesměla sedět hned vedle něj.

Jenže Brad už nebyl ten Brad. Alespoň už tak nevypadal. A nesmrděl. Dlouhé vlasy zmizely a nahradilo je poměrně krátké rozcuchané háro. Podle toho, jak jeho nový účes vypadal, jsem tipovala, že ho stříhal někdo z kluků. Nebo on sám.

Už na sobě neměl to potrhané a špinavé oblečení, ale slušivou kostkovanou košili, která mu zvýrazňovala široká ramena. Nasucho jsem polkla a nevěděla, jak se zachovat. Přesně tohle jsem nechtěla, nesnášela jsem takový trapný chvíle a tahle byla sakra trapná.

„Ahoj,“ pozdravil mě a v podivném gestu pohodil rukou. Jo, bezva. Tak to bychom měli.

„Ech, ahoj…“ dostala jsem ze sebe rozpačitě. „Ty jsi Brad.“ Panebože, to bylo fakt na úrovni, Mio! Teď si o tobě musí myslet vážně príma věci.

„Jo, a ty ta s tou nohou,“ uchechtl se nervózně. Byla jsem si skoro jistá, že kdybych udělala nějaký rychlejší pohyb, je připravený ihned utéct. Co mám teď říct? Promiň, že jsem se tak dobře trefila?

„Za to se fakt omlouvám, já jsem Mia,“ plácla jsem první, co mě napadlo. Napřáhla jsem k němu ruku, to se přeci sluší, ne?

„Jo, těšilo mě,“ řekl, křečovitě se usmál a podezíravě koukal na mou ruku. Měla jsem nutkání si odfrknout, to se mě teď jako vážně bude bát? Vždyť byl dvakrát větší než já. Nemohla jsem pominout fakt, že postavu měl dobrou. Nebyl to žádnej pošahanej kulturista na steroidech, ale ani žádné párátko. A ačkoliv jsem tomu nechtěla věnovat přílišnou pozornost, měl hezké oči.

V duchu jsem se rychle okřikla. Tohle teda ne! Vždycky to tak začíná! Nejdřív oči, pak nahodí ty svoje pitomý úsměvy a pak? Pak celý dny nadávám, jakej idiot se mi to zase připletl do cesty. Použít a zahodit, o to už jsem nestála. Nečekala jsem na žádnýho prince z pohádky, tak naivní už jsem nebyla, prostě jsem nečekala na nikoho.

Byla jsem samostatná a silná žena!

Která ještě pořád stála uprostřed trapný konverzace. Skvělý.

Rozhodla jsem se tím dál nezabývat, prostě jsem si sedla ke stolu a začala jíst. Omáčka byla výborná, nejspíš z pytlíku. Jak jsem předpokládala, situace se vyřešila sama. Pomohl Simonovi s pivem a oba se vrátili ke sledování zápasu. Někdy mě štvalo, že jsem v tomhle opravdová holka, sport mě nikdy moc nebral. Nebyla jsem prostě sportovní typ, nebavilo mě to. Ani jsem neměla podivnou úchylku sledovat upocené chlapy. Asi jsem divná.

Nebo spíš určitě.

Nacpaná k prasknutí jsem se odšoupla na židli a pohladila si břicho. Jo, tohle byla bašta.

„Kope?“ ozvalo se přede mnou. Ani jsem se nemusela dívat, kdo to je.

„Moc neremcej, je tvoje.“

„Panejo, jak já to jen dělám? Teda mám jasnou představu, jak to dělám, ale… Teď jsem se do toho zamotal, prostě ti nestačím, jsi lepší,“ řekl uznale. Vedle mě vrzla další židle, na kterou se s prudkým vydechnutím posadil.

„Neuvidíš zápas,“ prohodila jsem.

„Myslím, že skóre uslyším až sem, jsou hluční, co?“ Jen jsem kývla. Byla jsem zvyklá na věčný rambajz. Byli horší než leckteré holky. Každý chtěl něco říct, a aby ho ostatní slyšeli, musel křičet. Někdy jsme na sebe jen tak ze srandy křičeli ze svých pokojů. Nuda holt dokáže mnohé.

„Ne víc než obvykle,“ uchechtla jsem se.

„Byl na tebe hodný?“ nadhodil nenápadně. Hned mi došlo, o kom mluví. Chvíli jsem uvažovala, že bych zalhala a nakecala mu, že po mně úchylně pokukoval a vlastně byl na mě celej nějakej divnej, možná bych pak od něj, mizery vtíravýho, měla pokoj. Jenže já nebyla mrcha. Až taková.

„V pohodě.“

Lenny pokýval hlavou, vypadal spokojeně. „Vysvětlil jsem mu, jak to tady chodí, takže tě nebude otravovat,“ odmlčel se a pak se zasmál. „Vlastně si nemyslím, že by to dělal i bez mého proslovu, myslím, že si moc dobře pamatuje, že si na tebe má dát pozor.“

„Bezva, je málo lidí, co mě mají spojenou s fyzickou bolestí, možná bych se měla dát na dráhu profesionálního bouchače, co myslíš?“ teatrálně jsem zvedla ruku a vyhrnula si rukáv až nahoru, zatnula jsem svaly a provokativně s nimi zahýbala.

Neskrýval smích, rozesmál se naprosto upřímně. „To bude moc fajn,“ broukl tím svým bratrským hlasem a jednou rukou si mě přitáhl k sobě. Udělala jsem ten zvuk, jako že je mi to strašně protivný, ale uvnitř jsem jásala, tohle mi chybělo. Celý dětství. Až Lenny se stal mou opravdovou oporou, a i když jsem měla někdy chuť ho přetáhnout lopatou po hlavě, hlavně tehdy, kdy měl náladu na nějakou poučnou přednášku, která by se mi mohla hodit do života, měla jsem ho nejradši ze všech.

Mého velkého brášku, u kterého jsem si byla stoprocentně jistá, že mě nikdy nenechá ve štychu.

„Jéé, my se máme rádi!“ slyšela jsem slizce sladkej hlas. Zavřela jsem oči a nechala se dál objímat, nenechám si tenhle okamžik zkazit nějakým volem. „Můžu se přidat?“

„Ne,“ odsekla jsem hned, ale uvnitř jsem se smála. „Tebe bych kousla.“

„Nebylo by to poprvý,“ zamumlal vesele a najednou jsem cítila, jak se na mě zezadu tiskne. Zachichotala jsem se, ten zvuk evidentně přilákal další.

„Ale né, už zase?“ smál se Simon. „Thomasi, rodinný objetí!“ zahulákal někam. Nebyla jsem si jistá, kolik paží se na mě najednou tiskne, ale určitě tam byli všichni, protože jsem slyšela Codyho smířený povzdech, když se k nám přidal, a Thomův řehot, když se ke mně snažil přes Lennyho dostat.

Tohle byla moje rodina.

Všichni tak odlišní, a přitom stejní. Prostě moji.

Když jsem se konečně odhodlala otevřít oči, viděla jsem jen Brada, ležérně opřeného o futra dveří. Na první pohled se usmíval, ale když jsem se podívala pořádně, všimla jsem si, že se netváří šťastně. Jeden krátký okamžik mi ho bylo dokonce líto. Chtěla jsem říct, ať tak blbě nečumí a přidá se k nám, protože jakmile jednou překročil tenhle práh, patří k nám, jenže pak jsem si uvědomila, že pro něj jsem pořád ta s tou nohou…

Ne, kamaráde, s tebou se objímat rozhodně nehodlám!

6. kapitola

Ten večer jsem si dala pořádnou relaxační koupel a bylo mi úplně ukradené naléhavé bušení na dveře. Jen jsem potopila hlavu pod vodu a nosem vypouštěla bublinky. V tu chvíli nebylo slyšet skoro nic.

Zabrala až Dukeova výhrůžka, že si pořídí sklípkana, ideálně páreček, aby se mohli rozmnožovat. Přestože jsem byla celá naložená v horké vodě, po zádech mi přejel mráz. Pavouci!

„Nesnášim tě!“ nadávala jsem naštvaně. Vůbec nechápal moje potřeby!

„Jo, jasný. Hlavně už vylez.“ Aspoň někdy by mohl hrát, že je na mě milej! Grr!

„Doufám, že se utopíš!“ pronesla jsem kousavě, když jsem obalená v ručníku a s turbanem na hlavě vylezla ven. Než jsem stihla zalézt do bezpečí svýho pokoje, ozvalo se za mnou obdivné hvízdnutí. Měla jsem neuvěřitelnou chuť na Codyho ukázat prostředníček, ale tím pohybem by ze mě ručník sklouzl. Takovou radost jsem mu udělat nehodlala.

„Polib mi!“

„Klidně. A rád!“ protáhl. Místo mastné nadávky jsem za sebou pořádně třískla dveřmi. Žiju v domě plném nadržených otrapů, kteří rozhodně nepřemýšlí hlavou. Uměla jsem si to ale vybrat.

„Proč se vždycky tak vztekáš? Někdo musí chodit nakupovat,“ mluvil mi do duše Lenny, ale i na něm bylo vidět, že pomalu ztrácí nervy. Já si ale pevně stála za svým.

„Já se nevztekám vždycky!“ bránila jsem se.

„Většinou jo,“ dodal rádoby nenápadně Thomas, který doteď dělal, že tu vůbec není. Ošklivě jsem se na něj podívala a on jen pokrčil rameny. „No co, je to pravda.“

„To teda není! Hele, měli jste mi říct rovnou, že sháníte někoho, kdo vám bude uklízet, vařit a chodit nakupovat! Já na tohle nejsem zvědavá, proč to musím bejt vždycky já? Protože jsem holka?“

„Minule jsem byl nakoupit já,“ připomněl mi Lenny. Zahrabala jsem v paměti, ale nemohla jsem si vybavit, že bych někdy Lennyho viděla ověšenýho taškama. Zavrtěla jsem hlavou, trošku ho to znejistilo. A to byla chyba.

„Nezkoušej ze mě dělat debila,“ hrozila jsem mu prstem před očima. „Minule jsem byla nakupovat taky já!“

„Tak jsem byl předminule?“ zkoušel to nevinně, ale určitě sám moc dobře věděl, že už je v háji.

„Zase nechce jít na nákup?“ smál se Cody, který akorát odněkud přišel. Podle toho, že měl podivně ušmudlanou tvář, jsem tipovala, že měl rande s nějakou slečnou. Typický on. Jak mě to zpočátku štvalo, teď mi to bylo úplně jedno. Zlostně jsem si odfrkla, tohle tady bylo normální. Všichni se proti mně spikli! Tentokrát jsem se ale rozhodla neustoupit.

„Nejsem vaše služka!“ vztekala jsem se.

„To určitě ne,“ řekl Cody mírně; najednou se ale jeho tón úplně změnil. „To by tady totiž bylo uklizeno, přivítal by mě plnej talíř nějaký výborný bašty a jednoznačně by sis takhle nevyskakovala. Navíc bych tě už dávno vyhodil, mladá dámo!“ Přísně se na mě zadíval a já nemohla překvapením popadnout dech. Naprázdno jsem otvírala pusu, ale když mu začaly cukat koutky, nevydržela jsem to a vyskočila na nohy tak, že jsem málem shodila židli, a se skoro válečným pokřikem jsem vyběhla za ním. Cody nemeškal a utíkal přede mnou do svého pokoje.

„Zabiju tě!“ křičela jsem za ním ufuněně.

„Hm, tak na ten nákup půjdu asi já,“ slyšela jsem ještě za sebou smířený Lennyho hlas. Jo, jdi si nakoupit, ale počítej s tím, že nás je ode dneška o jednoho míň!

Roztaženou dlaní jsem plácala na dveře, které mi zabouchnul těsně před nosem. Měl velkou kliku, že jsem to na koberci stačila ubrzdit. Už takhle byl synem smrti, nemusela jsem se ještě přizabít. Tak dlouho se do mě navážel, až i moje nervy ruply.

„Cody, otevři!“ hučela jsem. Podle zvuku zevnitř mi došlo, že se směje. Dobře, kamaráde. Já mám času dost!

Svezla jsem se na bobek a pak si to zadkem plácla na zem. Tohle bude určitě výborný místo pro vyhlížení lovné zvěře. Zvěře se vzteklinou, kterou je nutné odstranit nebo minimálně naočkovat, aby od ní byl alespoň nějaký čas klid.

Věděla jsem, že mám větší trpělivost než Cody. On byl vždycky ten, který byl na všechno moc hr. O tom jsem se přesvědčila na vlastní kůži. Doslova.

Neuběhlo ani dvacet minut, když se z pokoje ozvaly opatrné kroky. Neslyšně jsem dýchala a doufala, že prostě otevře a vyleze. Já pak na něj skočím a vyrazím mu minimálně pár zubů. Jenže Cody nebyl dnešní a navíc mě znal.

„Mio, nebudeme se chovat jako malý děti. Byl to vtip!“ smlouval skrz dřevo.

„Já se jako dítě nechovám! Nevím, kdo se přede mnou schovává jako malej kluk!“ Slyšela jsem syknutí, tohle mu nevyšlo a očividně ho to štvalo. „Tak nebuď srágora a vylez. Ukaž, že jsi chlap!“ pobízela jsem ho. Marně.

„Abys ze mě udělala ženskou? To tak! Hned po mně vystartuješ a víš, že já holky nebiju.“

„A?“ Byl zticha. „Tady vážně s nikým není rozumná řeč!“ postěžovala jsem si a vyhoupla se zpátky na nohy. Trochu jsem se zakymácela, ale stačila jsem se rukou opřít o zeď. Rozplácnout se tu jsem zrovna teď nepotřebovala.

Cody mě znal dobře, ale to já jeho taky. S dupáním jsem došla do půlky chodby a pak se zastavila. Byla jen otázka času, kdy vrznou dveře a ten hrdina vyleze ven. A taky že jo. Škodolibě jsem se usmála.

Šel pomalu, nebyl si úplně jistý, jestli na něho někde nečíhám. Já však měla na své straně moment překvapení, takže když nakoukl za roh a tváří se tak objevil jen pár centimetrů od mé, na nic jsem nečekala a chytla ho rukama za tričko. Snažil se mi vysmýknout, ale já se držela jako klíště.

„Pak kdo je tu dítě,“ zařval, ale zněl tak nějak pobaveně. Věděla jsem, že se nesnaží. S jeho silou by se mnou mohl švihnout na zem, ani bych nemrkla. Jenže to neudělal. S trochou snahy jsem se mu vyškrábala na záda, byla to docela fuška, protože sebou pořád mlel. Když jsem byla tam, kde jsem chtěla, rozesmála jsem se. Jen tak, naprosto spontánně. Zapomněla jsem na to, že jsem mu chtěla hlavu strčit do jedné ze Simonových bot, které musely být kvůli smradu v izolaci od ostatních, a prostě se bavila.

Bez obtíží se mnou proběhl předsíní a proletěl obývákem. Jen matně jsem si všímala tváří, které jsme míjeli. Většina se na nás zubila, jen jedna zírala dost zaraženě. Měla jsem nutkání lehce vyšvihnout nohou a výraz mu tak srovnat, jenže než jsem stačila jakkoliv zareagovat, probíhali jsme klenbou pryč. Škoda.

Mezi zvukem svého smíchu jsem si v pozadí uvědomila jenom dva hlasy.

„Ona bude asi dost drsná, co?“ ptal se Brad zaskočeně.

„Ani nevíš jak,“ odpověděl mu Simon bez rozmyšlení. Díky!

„Asi dostanu infarkt!“ začal pode mnou hekat Cody. Bylo slyšet klapnutí domovních dveří. Cody se šel podívat, kdo se to k nám cpe. Posadil mě na botník a já se znovu rozesmála. Teď jsem si byla něčím stoprocentně jistá.

Lennyho s taškama bych si určitě pamatovala.

„Mohla… mohla bych třeba držet dveře!“ přemlouvala jsem je už hodnou chvíli, ale nic nezabíralo. Tvářili se nekompromisně a já měla špatný pocit, že to dopadne jako vždycky. Zůstanu doma a budu na ně čekat. Ke všemu už ne sama. Bude se mnou Brad.

Což je vážně výhra.

„Nechci tu s ním zůstávat sama, Lenny. Já vám pomůžu! Budu něco držet, nebo klidně někoho! Cokoliv!“ Lenny zavrtěl hlavou a já si dětinsky dupla nohou. Sakra! „Prosím, můžu pomoct! Já chci pracovat!“

Simon se uchechtl, ale víc si nedovolil. Takhle večer, když se kluci někam chystali, byli úplně jiní. Poslouchali Lennyho téměř na slovo a ani se do mě moc nenaváželi. Nikdy jsem nechápala, co má tyhle změny na svědomí, ale jakmile jsem se zeptala, prostě mě odbyli. Pokud jim ale nedošlo, že tím ještě víc vzroste moje zvědavost, vážně nemysleli hlavou.

Jenže teď mi nezbývalo nic jiného než se na ně mračit a házet uražené pohledy. Nic si z toho nedělali, protože moc dobře věděli, jak to se mnou je. Nedokázala jsem se na ně zlobit příliš dlouho a vždycky, když se vrátili, jsem je nadšeně vítala a byla ráda, že jsou konečně doma.

„Přijdete brzo, že jo?“ ujišťovala jsem se. Simon se znovu uchechtl, nevšímala jsem si ho. Lenny se na mě starostlivě podíval a pak se naklonil až ke mně, s pohledem zaklesnutým někam za mě. Vypadalo to, že mi chce dát pusu. Poplašeně jsem se stáhla zpátky. Zamračil se a pak se zasmál, když mu došlo, proč jsem tak reagovala. Určitě jsem se musela červenat, protože tohle bylo fakt debilní. „Promiň,“ kníkla jsem omluvně. Zavrtěl hlavou, jakože nic, a naklonil se ke mně znovu. Až k uchu.

„Kdyby se cokoliv dělo, volej, křič, cokoliv, jasné? Budeme doma brzy, slibuju,“ řekl a já mu věřila. Proč bych taky nevěřila někomu, kdo ke mně byl vždycky upřímný? Klidně mi do očí řekl, že tahle barva vlasů je opravdu hnusná a ať se vrátím ke své původní. Někoho jiného bych nejspíš za jeho upřímnost kopla, ale u něj jsem to ocenila. On byl přeci ten, co měl vždycky pravdu. Němě jsem přikývla. Usmál se a pohladil mě po vlasech.

Béčkovej doják.

Když jsem za ním zavřela, přišlo mi to strašně definitivní. Věděla jsem, že Brad je v kuchyni, a tak jsem se jí obloukem vyhnula. Oběť taky dobrovolně nevleze vrahovi přímo do náruče.

Sedla jsem si k televizi a byla připravená strávit zbytek večera užíráním se u nějakého naprosto nudného filmu, a taky že se mi to dařilo, možná tak dvě hodiny, než se Brad začal cítit osaměle. Citlivka.

Beze slova se posadil na druhou stranu gauče, hodně daleko ode mě. Zamračeně jsem sledovala obrazovku a při tom nenápadně pokukovala po něčem, čím bych ho případně mohla bacit do hlavy, kdyby si něco zkusil. Moc vyhovujících předmětů tu nebylo.

„Máš ráda Cruise?“ začal opatrně. Snažila jsem se nemyslet na jeho příjemný, trochu chraplavý hlas, který se kolem hezky rozlíhal. Jestli čeká, že si spolu dobře pokecáme, je na omylu. „Ne?“

Prudce jsem se na něj otočila, ještě o něco ucouvnul. Baba.

„Hele, to, že ty nesmíš ven a mě, z mně neznámýho a jednoznačně naprosto pitomýho důvodu, nechtěj brát s sebou, ještě neznamená, že se musíme bavit!“

„Už jsi skončila?“ zeptal se hloupě. Odolávala jsem nutkání znovu ho praštit.

„Jo, ale klidně můžu začít znova!“

„Já bych se ani nedivil!“ vyštěkl energicky a tím mě úplně zarazil. „Co jsem ti udělal? Já bych tu měl být ten naštvanej, to tys na mě vystartovala! Teď se jen galantně snažím přerušit trapnou chvíli ticha, takže by bylo celkem fajn, kdybys to alespoň nepatrně ocenila!“

Fíha.

On mluví.

Chvíli jsem na něj jen zírala a pomalu mi docházelo, co teď řekl. On mi bude říkat, jak se mám chovat?! Zhluboka jsem se nadechla.

„Ocenila? Co bych měla kurva oceňovat?!“ sypala jsem ze sebe nevěřícně. „Ty si sem přijdeš a myslíš si, že z tebe budem všichni nadšený? Možná mají kluci někoho dalšího na spotřebu piva, ale já bych se tu, světe div se!, bez tebe v klidu obešla!“ křičela jsem a rozčileně pohazovala rukama.

Tentokrát se zhluboka nadechl on.

„Slepice! Vážně, seš strašná slepice!“

Vykulila jsem oči a začala vidět rudě. Já mu dám takovou slepici, že se z toho posere!

Pak se stalo všechno strašně rychle. Ani nevím jak, ale skočila jsem po něm. Možná jsem mu chtěla vyškrábat oči, nebo ho prostě jen uškrtit, ale on byl připravený. Chytil mi zápěstí dřív, než jsem se ho vůbec nějak mohla dotknout. Cítila jsem, jak je jeho stisk pevný, měl hroznou sílu a něžný rozhodně nebyl. V tu chvíli jsem ale neměla čas se zaobírat strachem. Snažila jsem se kopat, ale jedním rychlým pohybem mě přikurtoval svým tělem. Ležela jsem na zádech a stěží popadala dech. Zíral mi přímo do očí a já ho těma svýma chtěla přinejmenším uhranout, jenže to mi bylo k ničemu. Ještě jednou jsem se pokusila vyprostit, ale ani to s ním nehnulo.

„Ty vole! Tak my asi zase půjdem,“ zasmál se ode dveří Duke a za ním se najednou objevily další čtyři hlavy.

Skvělý. Co víc si přát. Snad jen rychlou smrt.

7. kapitola

„Mohla by sis přestat kousat ty nehty?“

„Já za to nemůžu!“ osopila jsem se na něj. Ani jsem si neuvědomila, že si je koušu. Byl to zlozvyk, kterého jsem se zkrátka nemohla zbavit.

Ušklíbl se. „A já snad jo?“

„Víš co? Nech mě bejt!“ Ať si trhne, prudič jeden!

„Proč zase já? Už mě to fakt nebaví. Proč se všema dokážeš mluvit normálně a na mě seš vždycky tak hnusná? Co jsem ti udělal?“ Nebyla jsem si jistá, jestli poslední otázka nebyla jen řečnická, a tak jsem na ni pohotově odpověděla.

„Narodil ses.“

„Fajn, a ještě se snažíš bejt vtipná a vůbec ti to nejde. To jsme ale dopadli…“

„Mně to jde, jen ty to nechápeš,“ ryla jsem do něj. Lenny mu řekl, aby mě hlídal. Dukeova verze hlídání byla plná trapných narážek o tom, že jestli jsem potřebovala sex, měla jsem říct jemu.

To víš, že jo.

Štval mě, děsně mě štval. Ale pořád míň než to, že Lenny byl už deset minut zavřený s Bradem v kuchyni a, jak sám řekl, něco si s ním ujasňoval. Jelikož však nebylo slyšet žádné tříštění skla ani hlasitý řev, usoudila jsem, že si jen tak přátelsky povídají. To mě štvalo snad ze všeho nejvíc! Chlapi vždycky budou držet při sobě, to mě mohlo napadnout už dřív.

Možná jsem měla udělat větší scénu, možná víc křičet, nebo jsem měla začít brečet. Jo, slzy by určitě zabraly! Jen škoda, že brečet neumím, to byla v tomhle případě jistá nevýhoda.

Vehementně jsem se bránila a tvrdila cosi o úchylném zvrhlíkovi a o okamžiku úplně vytrženém z kontextu. Lenny mě zamyšleně poslouchal. Ostatní se pochechtávali. Kdybych v tu chvíli měla v ruce lopatu, všichni čtyři by s ní dostali přes hlavu. Mohli spatra napsat knížku o tom, jak mě zaručeně vytočit k nepříčetnosti. Šlo jim to totiž skvěle.

Chtěla jsem je nenápadně poslouchat za dveřmi, vzít si hrneček a zahrát si na strašně tajnou agentku, ale i když byl Duke hovado a neuměl se chovat, Lennyho respektoval, takže mi to zakázal. Musela jsem poslušně sedět vedle něj a poslouchat jeho blbý kecy. A to byla vážně výhra.

„Kdyby sis ho vzala aspoň do pokoje, taková začátečnická chyba,“ začínal znovu, ale já ho loktem šťouchla do břicha tak, že zakvílel. Spokojeně jsem se usmála. Dobře ti tak.

Byly slyšet kroky, podívala jsem se směrem ke kuchyni a viděla vycházet usmívajícího se Brada. Nehezky jsem se na něj zašklebila. Za ním šel s lehkým úsměvem Lenny. No paráda. Proč se prostě nemít všichni rádi a nežít v klidu a míru jako každá druhá americká rodinka?

Brad odešel a Lenny naznačil Dukeovi, aby šel za ním. Zrovna teď jsem nechtěla, aby odcházel, znamenalo to, že je na řadě další poučná přednáška na téma Mějme rádi Brada, on přeci nekouše nebo hůř Neměla bys být na Brada zlá. Poraženě jsem se víc zabořila do opěradla gauče, tak jako tak to pro mě bylo špatný. Budu to zase já, kdo se musí přizpůsobit.

„Mio,“ začal a já se jen tak tak dokázala neušklíbnout. Podívala jsem se na něj způsobem, kterej jasně říkal: Tak si posluž, já si tě poslechnu, ale stejně si budu myslet cosi o prdeli. Moc dobře to poznal, protože si s povzdechem sednul vedle mě. „Nebudu ti promlouvat do duše, Mio,“ pronesl unaveně a rukou si projel vlasy. Vážně vypadal hodně vyšťaveně. „Říkal, že jsi ho vyprovokovala.“ Už jsem se nadechovala k protestu, ale umlčel mě jedním mávnutím ruky. „Nebyl jsem tu, takže nebudu soudit, kdo koho vlastně vyprovokoval, i když bych se vůbec nedivil, kdybyste za to mohli oba dva. Chováte se jako malí a mě už to přestává bavit. Mám jiné starosti než vás dva, takže tě prosím – jo, slyšíš dobře, prosím tě o to, abys ho ignorovala. Pro všechny to bude nejlepší.“

Chvíli jsem vstřebávala, co všechno řekl, a pak pomalu přikývla. V ignorování jsem byla dobrá, dokázala jsem celý dětství ignorovat celý dny opilou mámu a její rádoby přátele.

Ignorovat… To bych měla zvládnout.

„Díky,“ řekl jen a vstal. Zůstala jsem tam sedět ještě dlouhou dobu, přemýšlela jsem nad vším, co se během posledních dní stalo. Snažila jsem se vžít do Bradova postavení, i když mi to nedělalo zrovna dobře, a ačkoliv jsem přesně neznala okolnosti jeho zjevení se tady, musela jsem uznat, že naši pomoc asi potřebuje.

Jaká smůla, že je to takovej debil.

Byla jsem líná se jít vykoupat, takže jsem si jen opláchla obličej a zapadla k sobě do pokoje. Peřiny byly od rána ještě neustlané, nikdy mě na pořádek moc neužilo. Neměla jsem kde se ho naučit.

Usínala jsem s kručícím žaludkem a blbou náladou, naštěstí jsem vytuhla poměrně rychle.

Ráno jsem se vzbudila brzy, nepříjemně brzy. Venku byla ještě tma. Snažila jsem se zavřít oči a prostě znovu usnout, ale nešlo to, ať jsem k sobě víčka tiskla sebevíc.

„Do háje!“ zaklela jsem a posadila se. Mžourala jsem kolem sebe a jinak malá místnost mi přišla najednou velká, byl to divný pocit… Omotala jsem kolem sebe peřinu a bosá se vydala do koupelny. Přesně to jsem potřebovala. Horkou sprchu, která mě probere.

Rozespale jsem šáhla po klice a otevřela dveře. Do očí mě udeřilo prudké světlo úsporných zářivek.

„Hej!“ slyšela jsem. Zmateně jsem se podívala kolem, a než jsem v pochopení stihla zavřít oči, viděla jsem víc, než jsem chtěla. „Panebože, neumíš klepat?!“ křičel na mě chraplavě a podle dalších zvuků jsem poznala, že šátrá kolem sebe. Doufala jsem, že po ručníku.

Normálně bych řekla Promiň a úplně červená odešla. Jenže on mě štval, doslova mi lezl krkem, takže jsem sice rudá byla, ale vzteky.

„Neumíš se zamknout?!“ oplatila jsem mu stejně hlasitě s pořád zavřenými víčky. Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. Věděla jsem, že mám pravdu. Nemohl popřít fakt, že se měl zamknout, kluci už byli naučení, tyhle náhodné návštěvy hned na začátku našeho společného soužití nám jasně řekly, že to jinak nepůjde. Teda pokud se před sebou rovnou nechceme promenádovat nahatý.

„Vypadni!“ křikl znovu. Tak on mi bude říkat, co mám dělat?!

Konečně jsem se odvážila otevřít oči a s úlevou zjistila, že už má kolem pasu omotaný ručník. Vůbec nevypadal mile. Všimla jsem si, že mu na tváři raší krátké strniště, kdyby to nebyla tak blbá chvíle a on nebyl on, řekla bych, že je to sexy. Jenže tohle byl Brad. Ten šílenej Brad, kterého jsem z hloubi duše nesnášela.

„Tohle je můj dům! Nemáš právo mě vyhazovat!“ prskla jsem první, co mě napadlo. Uchechtl se. Tohle bylo možná až trochu moc… vášnivý. „Dobře, není, ale jako by byl!“ opravila jsem se hned. Čelist měl zase zatnutou a neusmíval se. Tohle se mi asi povedlo. Hurá.