Věnováno Z a J

Bezpodmínečně vás miluji, navždy

Poděkování

Dlužím vyjádření nesmírného vděku Sarah, Kay a Jadě. Děkuju za vše, co jste pro mě udělaly.

Také OBROVSKÝ dík Katheleen a Kristi, které mě zaskakovaly a daly věci do pořádku.

Dál děkuji tobě, Nialle, můj manželi, můj milenče a můj nejlepší příteli (většinu času).

A veliké díky patří i všem skvělým, úžasným ženám z celého světa, které jsem měla od chvíle, kdy tohle všechno vypuklo, tu čest poznat a které nyní považuji za své přítelkyně. Jmenovitě: Ale, Alex, Amy, Andrea, Angela, Azucena, Babs, Bee, Belinda, Betsy, Brandy, Britt, Caroline, Catherine, Dawn, Gwen, Hannah, Janet, Jen, Jenn, Jill, Kathy, Katie, Kellie, Kelly, Liz, Mandy, Margaret, Natalia, Nicole, Nora, Olga, Pam, Pauline, Raina, Raizie, Rajka, Rhian, Ruth, Steph, Susi, Tasha, Taylor a Una. A také těm mnoha a mnoha talentovaným, zábavným a dobrosrdečným ženám (a mužům), které jsem poznala prostřednictvím internetu. Vy všichni víte, o koho se jedná.

Díky i vám, Morgan a Jenn, za všechno ohledně Heathmanu.

A nakonec děkuju Janie, své redaktorce. Jsi třída.

Autorka publikovala dřívější verzi tohoto příběhu na pokračování v on-line podobě pod názvem „Master of the Universe“ pod pseudonymem Snowqueen’s Icedragon.

Copyright © Fifty Shades Ltd 2011

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o., 2013

Translation © Zdenka Lišková, 2013

ISBN 978-80-7388-754-4

Prolog

Vrátil se. Maminka spí, nebo jí zase není dobře.

Schovávám se skrčený pod stolem v kuchyni. Skrz prsty vidím Maminku. Spí na gauči a má ruku na špinavém zeleném koberci. On má ty boty s lesklými přezkami; stojí nad Maminkou a křičí.

Bouchne Maminku páskem. Vstávej! Vstávej, ty zkurvená čubko! Ty zkurvená čubko! Ty zkurvená čubko! Ty zkurvená čubko! Ty zkurvená čubko!

Maminka dělá zvuk, jako když se brečí. Přestaň. Prosím přestaň. Maminka nekřičí. Jenom se trošku skrčí.

Mám prsty v uších a zavírám oči. Zvuky přestávají.

On se otáčí a já vidím jeho boty, jak dupou do kuchyně. Pořád má ten pásek. Chce mě najít.

Ohýbá se a šklebí se na mě. Ošklivě páchne. Cigaretama a pitím. Tak tady seš, ty malej šmejde.

Probouzí ho děsivý nářek. Kristepane! Je úplně propocený a srdce mu buší jako o závod. Co to sakra? Prudce si sedá a svírá si hlavu v dlaních. Do prdele. Je to zpátky. Ten křik, to jsem byl já. Hlubokým nádechem se pokouší dostat z hlavy puch levného bourbonu a vyčpělých Camelek.

Kapitola 1

Právě jsem přežila Den Třetí Po Christianovi a svůj první den v práci. Bylo to vítané rozptýlení. Čas plynul zároveň s tím, jak se přede mnou míhaly nové tváře, nadcházející práce a pan Jack Hyde…

Pan Jack Hyde se na mě usmívá, modré oči mu jenom září, když se opírá o můj stůl.

„Výborně, Ano. Myslím, že z nás bude skvělý tým.“

Při pokusu o úsměv se mi nějak daří vytáhnout koutky vzhůru.

„Pro dnešek už bych skončila, jestli můžu,“ zamumlám.

„Ale samozřejmě, vždyť je půl šesté. Uvidíme se zítra.“

„Na shledanou, Jacku.“

„Nashle, Ano.“

Beru si kabelku, soukám se do sáčka a vyrážím ven. Tam, na čerstvém vzduchu večerního Seattlu, se zhluboka nadechnu. Jenže ani to nevyplní tu prázdnotu v mé hrudi, která se tam usídlila už od sobotního rána; tu, která mi připomíná mou ztrátu. Kráčím k autobusové zastávce, hlavu skloněnou, zírám na své boty a rozjímám nad tím, jaké to je být bez mé milované Wandy, mého starého broučka… nebo bez audi.

Před touhle vzpomínkou okamžitě zabouchnu dveře. Ne. Na něj nemysli! Ovšemže bych si mohla dovolit koupit auto – a hezké, nové. Podezírám ho, že byl až příliš štědrý, když mě vyplácel, a ta myšlenka mi zanechává hořkou pachuť na jazyku. Potlačuju ji a snažím se nemyslet pokud možno vůbec na nic. Nemůžu si ho připomínat. Nechci znovu začít brečet – ne venku na ulici.

Byt je prázdný. Chybí mi tu Kate. Představuju si ji, jak leží na pláži Barbadosu a usrkává dobře vychlazený koktejl. Oživuju plochou obrazovku televize – aspoň se tu rozléhají nějaké zvuky, které vyplňují to vakuum a poskytují zdání společnosti. Jenže ji nesleduju ani neposlouchám. Jen sedím a prázdně civím do cihlové zdi. Jsem otupělá. Necítím nic kromě té bolesti. Jak dlouho ji ještě budu muset snášet?

Mé utrpení přerušuje zvuk domovního zvonku. Srdce mi vynechává jeden úder. Kdo to jen může být? Zvedám domácí telefon.

„Zásilka pro slečnu Steeleovou,“ zazní v něm znuděný odosobněný hlas a mě zaplavuje vlna zklamání. Apaticky se ploužím dolů a narážím tam na kluka, který mezi zuby hlasitě drtí žvýkačku, v ruce drží velkou kartonovou krabici a opírá se o vchodové dveře. Podepisuju převzetí balíku a odnáším si ho nahoru. Je to velké a překvapivě lehké. Uvnitř jsou dva tucty bílých růží na dlouhých stoncích a vzkaz.

Blahopřeju k prvnímu dni v práci.

Doufám, že se vydařil.

A děkuju za ten kluzák. To bylo velmi nápadité.

Má teď čestné místo na mém stole.

Christian

Zírám na tu tištěnou kartičku a v hrudi se mi rozpíná nicota. Není pochyb o tom, že to poslala jeho asistentka. Christian se na tom velmi pravděpodobně podílel jenom okrajově. Je příliš bolestné na to myslet. Prohlížím si růže – jsou překrásné a já se zkrátka nedokážu přinutit je vyhodit do koše. Zodpovědně se odebírám do kuchyně, abych se porozhlédla po nějaké váze.

A tak přichází rutina. Vstát, pracovat, brečet, spát. Teda, pokusit se spát. Nedokážu mu uniknout ani ve snech. Vídám šedé pronikavé oči, jeho ztracený pohled, jeho vlasy zářící odlesky. A slýchám hudbu, tolik hudby… Už ji vůbec nedokážu poslouchat. Pečlivě se jí vyhýbám, za každou cenu. Dokonce i při reklamách v televizi sebou cuknu.

S nikým nekomunikuju. Dokonce jsem nezavolala ani mámě nebo Rayovi. Prostě teď nemám sílu na banální řeči o ničem. Ne, to bych fakt nezvládla. Stal se ze mě osamělý ostrov. Zpustošený, válkou zničený kus země, kde nic neroste a jehož obzory jsou prázdné. Tak to jsem já. Díky tomu se dokážu v práci chovat věcně, ale to je všechno. Vím, že kdybych o tom mluvila s mámou, zdrtilo by mě to ještě víc – a to si nemůžu dovolit.

Nedokážu pořádně jíst. Ve středu kolem poledne do sebe dostávám kelímek jogurtu. Je to první věc, kterou jsem od pátku pozřela. Přežívám na dietní cole a nově objevené schopnosti snášet latte. Právě kofein mě udržuje v chodu, ale zároveň jsem kvůli němu neklidná.

Jack se kolem mě začíná nějak moc motat, znervózňuje mě, klade osobní otázky. Co po mně chce? Chovám se k němu zdvořile, ale snažím se ho držet od těla.

Sedím a probírám se horou jeho korespondence a jsem za to rozptýlení v podobě nečinorodé práce vděčná. Zaznamenávám příchozí e-mail a rychle kontroluju, od koho je.

No to mě podrž. Od Christiana. To ne, ne tady… ne v práci.

---

Od: Christian Grey

Předmět: Zítřek

Datum: 8. 6. 2011, 14:05

Komu: Anastasia Steeleová

Drahá Anastasie,

odpusť, že Tě ruším v práci. Doufám, že tam je vše v pořádku. Dostala jsi ty květiny?

Vedu v patrnosti, že zítra začíná výstava Tvého kamaráda a jsem přesvědčený, že jsi neměla dost času si sehnat auto. Navíc je to dost daleko.

Byl bych víc než jen šťastný, kdybych Tě tam mohl odvézt – pokud bys chtěla.

Dej mi vědět.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

---

Oči se mi zalévají slzami. Překotně vstávám od stolu, mizím na dámy a schovávám se v jedné z kabinek. Ta Josého výstava. Kruci. Úplně jsem na ni zapomněla, a to jsem mu slíbila, že přijdu. Do háje, v tom má Christian pravdu; jak se tam mám dostat?

Chytám si hlavu do dlaní. Proč mi José nezavolal? Když už jsem u toho – proč mi vlastně nikdo nevolá? Jsem tak mimo, že jsem si ani nevšimla, že mi za celou dobu nezazvonil mobil.

Sakra! Já jsem ale idiot! Ještě pořád mám přesměrované hovory na BlackBerry. Ježiši, a Christian přijímá moje telefonáty – v případě, že ho prostě nevyhodil. A kde vůbec přišel k mé pracovní e-mailové adrese?

No jistě, zná velikost mých bot, e-mailová adresa pro něj těžko může představovat nějakou překážku.

Dokážu se s ním znovu setkat? Zvládla bych to? Chci ho vůbec vidět? Znovu mě svírá žal a stesk, zavírám oči a zakláním hlavu. Samozřejmě, že chci.

Možná, možná bych mu mohla říct, že jsem změnila názor… Ne, ne, ne. Nedokážu být s někým, koho uspokojuje, že mi působí bolest, s někým, kdo mě nedokáže milovat.

Hlavou se mi míhají trýznivé vzpomínky: plachtění, držení za ruce, líbání, my dva ve vaně, jeho něha, jeho smysl pro humor a jeho temný, zadumaný, smyslný pohled. Chybí mi. Je to pět dnů, pět dnů pekla, které jako by trvaly celou věčnost.

Ovíjím si paže kolem trupu, pevně se jimi objímám, držím se tak pohromadě. Stýská se mi po něm. Opravdu moc… protože ho miluju. Jak prosté.

Každou noc se uspávám pláčem a přeju si, abych bývala neodešla, aby se dokázal změnit, abychom mohli být spolu. Jak dlouho mě ještě bude pronásledovat ten obludně tíživý pocit? Jsem v očistci.

Anastasie Steeleová, jsi v práci! Musím se sebrat. Na tu Josého výstavu se ale chci podívat, a co víc – nějaká masochistická část mého já chce vidět Christiana. S hlubokým nádechem se vracím ke stolu.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Zítřek

Datum: 8. 6. 2011, 14:25

Komu: Christian Grey

Ahoj Christiane,

díky za květiny, jsou krásné.

Ten odvoz bych ocenila.

Děkuju.

Anastasia Steeleová

Asistentka pana Jacka Hydea, odpovědného redaktora SIP

---

Kontroluju si mobil a zjišťuju, že je pořád přesměrovaný. Jack je právě na nějakém jednání, a tak rychle volám Josému.

„Ahoj José, tady Ana.“

„Nazdar, cizinko.“ Jeho hlas je tak vřelý a laskavý, že mě to málem znovu porazí.

„Nemůžu mluvit dlouho. V kolik mám zítra dorazit na tu tvou výstavu?“

„Ty fakt přijedeš?“ neskrývá nadšení.

„No jasně,“ usmívám se, když si představím, jak se u toho kření. A je to můj první opravdový úsměv za těch pět dnů.

„V půl osmé.“

„Tak se tam uvidíme. Měj se, José.“

„Čau, Ano.“

---

Od: Christian Grey

Předmět: Zítřek

Datum: 8. 6. 2011, 14:27

Komu: Anastasia Steeleová

Drahá Anastasie,

v kolik Tě mám vyzvednout?

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Zítřek

Datum: 8. 6. 2011, 14:32

Komu: Christian Grey

Josého výstava začíná v půl osmé.

V kolik myslíš Ty?

Anastasia Steeleová

Asistentka pana Jacka Hydea, odpovědného redaktora SIP

---

Od: Christian Grey

Předmět: Zítřek

Datum: 8. 6. 2011, 14:34

Komu: Anastasia Steeleová

Drahá Anastasie,

Portland je poměrně daleko. Vyzvednul bych Tě v 17:45.

Moc rád Tě uvidím.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Zítřek

Datum: 8. 6. 2011, 14:38

Komu: Christian Grey

Tak zatím.

Anastasia Steeleová,

Asistentka pana Jacka Hydea, odpovědného redaktora SIP

---

Ach, bože. Já uvidím Christiana. Poprvé za posledních pět dnů se mi nepatrně zvedne nálada. A dovolím si pomyslet na to, jak se asi má on.

Chybím mu? Nejspíš ne tolik jako on mně. Našel si novou sub, ať už se shánějí kdekoliv? Ta myšlenka je tak trýznivá, že ji okamžitě zaháním. Zadívám se na hromadu Jackovy korespondence, kterou musím roztřídit, a pouštím se do toho ve snaze dostat Christiana z hlavy.

Tu noc se v posteli neklidně převaluju, jak se pokouším o spánek. Je to poprvé za tu dobu, co se k němu nesnažím probrečet.

Znovu si vybavuju Christianovu tvář, když jsem ho viděla naposledy – když jsem odcházela z jeho bytu. Pronásleduje mě jeho zmučený výraz. Vzpomínám si, že nechtěl, abych odešla, což bylo dost zvláštní. Proč bych tam měla zůstávat? Vždyť jsme se ocitli ve slepé uličce. Každý z nás limitovaný svými vlastními hranicemi – já strachem z trestání a on strachem z… čeho vlastně? Z lásky?

Otáčím se na bok a pevně si k sobě tisknu polštář, přemáhá mě nesnesitelný smutek. On si myslí, že si lásku nezasluhuje. Jak si vůbec něco takového může myslet? Souvisí to nějak s jeho dětstvím? S jeho mámou, tou závislou děvkou? Takové myšlenky mě pronásledují až do časných ranních hodin, kdy úplně vyčerpaná konečně upadám do nepokojného spánku.

Den se vleče a vleče a Jack mi věnuje neobvyklou pozornost. Mám dojem, že je to těmi fialovými šaty od Kate a černými botami na vysokých podpatcích, které jsem jí ukradla ze skříně, ale dál se tím nijak zvlášť nezabývám. Opravdu budu muset s první výplatou vyrazit na nákup oblečení. Ty šaty jsou mi teď nějak volnější než dřív, ale dělám, jako že jsem si toho nevšimla. Konečně je půl šesté a já si beru sako a kabelku. Pokouším se nějak zklidnit nervy. Já ho uvidím!

„Ty máš dnes večer rande?“ ptá se mě Jack, když na odchodu prochází kolem mého stolu.

„Ano. Teda ne. Ne tak docela.“

V nepředstíraném zájmu zvedá jedno obočí. „Přítel?“

Rudnu. „Ne, kamarád. Vlastně, bývalý přítel.“

„No, možná bys zítra po práci chtěla zajít na drink. Máš za sebou hvězdný týden, Ano. Měli bychom to oslavit,“ usměje se a obličejem se mu mihne nějaká neidentifikovatelná znepokojující emoce.

Strká si obě ruce do kapes a beze spěchu prochází dvojitými dveřmi. Mračím se na jeho vzdalující se záda. Popíjet se šéfem, je to vůbec dobrý nápad?

Zatřepu hlavou. Nejdřív musím nějak přežít večer s Christianem Greyem. Jak to proboha chci zvládnout? Ještě spěchám na dámy, abych na poslední chvíli udělala nějaké úpravy.

Vrhám na sebe dlouhý kritický pohled do velkého zrcadla na zdi. Mám obvyklou pobledlou barvu a tmavé kruhy pod najednou příliš velkýma očima. Vypadám přepadle, ztrápeně.

Ježiši, jak já bych teď chtěla umět používat make-up. Nanáším si trochu řasenky a očních linek a pak se štípu do tváří – doufám, že tím do nich vženu nějakou tu barvu. Když si potom upravím vlasy tak, aby mi volně splývaly na záda, pořádně se nadechnu. Takhle to bude muset stačit. S nervózním úsměvem na tváři procházím halou a mávám na Claire v recepci. Myslím, že by z nás mohly být kamarádky. Jack ještě mluví s Elisabeth. Když se blížím ke dveřím, přispěchá a s širokým úsměvem mi je otevírá.

„Až po tobě, Ano,“ zavrní.

„Děkuju,“ pousměju se rozpačitě.

Venku u obrubníku čeká Taylor. Otevírá mi zadní dveře auta. Zdráhavě se ohlížím na Jacka, který mě následoval ven. Ohromeně zírá na Audi SUV.

Otáčím se a nastupuju, a tam už sedí on – Christian Grey – v šedém obleku, bez kravaty, s bílou košilí rozepnutou u krku. Spalující šedý pohled.

V tu ránu mi vysychá v puse. Vypadá úchvatně, až na to, že se na mě mračí. Ale ne!

„Kdys naposledy jedla?“ vyjíždí na mě, když za mnou Taylor zavře dveře.

A sakra.

„Ahoj, Christiane. Taky tě ráda vidím.“

„Na tu tvou prořízlou pusu teď nejsem zvědavý, odpověz mi.“ Očima mi vypaluje díru do hlavy.

Ty bláho.

„Ehm… k obědu jsem měla jogurt. Jo – a pak banán.“

„A kdys měla naposledy skutečné jídlo?“ ptá se kousavě.

Taylor si sedá na místo řidiče, startuje a řadí se do provozu.

Střelím pohledem ven a zahlédnu Jacka, jak mi mává, i když mi není jasné, jak mě může skrz ta kouřová skla vidět. Taky na něj mávnu.

„Kdo je to?“ štěkne Christian.

„Můj šéf.“

Letmo se podívám na to zosobnění mužské krásy sedící vedle mě a všímám si, že má přísně semknuté rty.

„Takže? Tvé poslední jídlo?“

„To tě vůbec nemusí zajímat, Christiane,“ zabrblám a cítím se přitom nadmíru statečně.

„Zajímá mě všechno, co se tě týká. Tak povídej.“

To teda nezajímá. Frustrovaně vzdychnu a obracím oči v sloup, načež on přimhouří oči. Poprvé po dlouhé době mám chuť se smát. S vypětím sil potlačuju hihňání, co mi hrozí vybublat hrdlem. Jak se tak pokouším udržet vážnou tvář, Christianovy rysy se uvolňují a já na jeho nádherně vykrojených ústech zahlédnu nepatrný náznak úsměvu.

„Takže?“ upomíná mě už mírněji.

„Těstoviny alle vongole, minulý pátek,“ špitnu.

Zavírá oči a já zahlédnu, jak se mu ve tváři mihne zlost. Nebo snad lítost? „Aha,“ odtuší bezbarvě. „Vypadáš, jako bys za tu dobu zhubla přes dvě kila, možná víc. Prosím, jez, Anastasie,“ nabádá mě káravě.

Dívám se dolů na propletené prsty v klíně. Proč se s ním musím vždycky cítit jako rozmazlené děcko?

Přesouvá se blíž a natáčí se čelem ke mně. „Jak se máš?“ ptá se stále mírným hlasem.

No, ve skutečnosti pěkně mizerně… Nutkavě polknu. „Kdybych ti řekla, že jsem v pohodě, lhala bych.“

Následuje jeho ostrý nádech. „To já taky,“ vzdychne a natáhne se pro moji ruku. „Chybíš mi,“ dodává ještě.

Ach ne. Ten dotyk, tělo na tělo.

„Christiane, já…“

„Prosím, Ano. Musíme si promluvit.“

Asi se rozbrečím. To ne. „Christiane, já… prosím… už jsem se nabrečela dost,“ šeptám a pokouším se udržet emoce pod kontrolou.

„Bejby, to ne.“ Přitahuje si mě za ruku, a dřív než se vzpamatuju, sedím mu na klíně a on mě objímá, s nosem zabořeným do mých vlasů. „Strašně moc jsi mi chyběla, Anastasie,“ vydechne.

Chtěla bych se mu vzepřít, abych si udržela aspoň nějaký odstup, ale jeho paže jsou kolem mě utažené těsně. Pevně si mě jimi tiskne k hrudi. A já se uvolňuju. Ano, přesně tady chci být. Opírám si o něj hlavu a on mě opakovaně líbá na temeno. Tohle je domov. Voní čistým prádlem, aviváží, sprchovým gelem a mou nejmilejší vůní – tou jeho. Na kratičkou chvilku si dovoluju podlehnout iluzi, že bude všechno v pořádku. Velmi osvěžující myšlenka pro mou vyprahlou duši.

O pár minut později zajíždí Taylor k obrubníku, i když jsme stále ve městě.

„Pojď,“ vybízí mě Christian a sundává si mě z klína, „už jsme tady.“

Cože?

„Heliport – na střeše téhle budovy,“ ukazuje k ní pohledem na vysvětlenou.

No jasně. Charlie Tango. Taylor mi otevírá dveře a já vystupuju. Věnuje mi laskavý úsměv; takový, po kterém se cítím v bezpečí. Oplácím mu ho.

„Měla bych vám vrátit ten kapesník.“

„Nechte si ho, slečno Steeleová, berte to jako dárek pro štěstí.“

Já rudnu a Christian zatím obchází auto, aby mě vzal za ruku. Na Taylora vrhá tázavý pohled a ten mu ho netečně vrací, aniž by dal cokoliv najevo.

„V devět?“ oznamuje mu Christian.

„Ano, pane.“

Se souhlasným kývnutím se Christian otáčí a vede mě skrz dvoukřídlé dveře do impozantní vstupní haly. Vychutnávám si dotek jeho velké ruky svírající tu mou, jeho dlouhých zručných prstů propletených s mými. Cítím tu známou sílu – táhne mě k němu, jsem Ikarus a on mé Slunce. Už jednou mě spálil a stejně jsem tu zas.

U výtahů mačká tlačítko, aby jeden z nich přivolal. Mrknu na něj koutkem oka a spatřím jeho tajuplný poloúsměv. Jakmile se dveře otevřou, pouští mou ruku a pokyne mi dovnitř. Výtah se zavírá a já risknu další letmý pohled. Taky se na mě dívá, jeho šedé oči ožívají… a je to tu, vzduch mezi námi se plní napětím. Hmatatelným. Skoro ho cítím, jak mezi námi pulsuje a táhne nás k sobě.

„Páni,“ vydechnu, když mě krátce přemůže intenzita té hluboce zakořeněné primitivní přitažlivosti.

„Taky to cítím,“ broukne se zastřeným pronikavým pohledem.

Útroby mi zaplavuje čirá touha, temná a vražedná. Christian mě znovu bere za ruku, palcem mě hladí po kloubcích prstů – a všechny svaly v podbřišku se mi pevně a příjemně sevřou.

U všech svatých. Jak to, že má na mě pořád takový vliv?

„Prosím, nekousej si ten ret, Anastasie,“ šeptá.

Zvedám k němu pohled a pouštím ret. Chci ho. Teď hned, v tomhle výtahu. Jak by taky ne?

„Ty víš, co to se mnou dělá,“ zamumlá.

No teda, i já mám na něj pořád vliv. Má vnitřní bohyně ukončuje svůj pětidenní truc.

Najednou se otevírají dveře, narušují kouzlo okamžiku a my se ocitáme na střeše. Opírá se do nás vítr a mně je navzdory černému sáčku zima. Christian mi dává ruku kolem pasu, tiskne si mě k sobě a oba společně spěcháme k Charlie Tango, která stojí uprostřed heliportu a pomalu otáčí listy vrtule.

Vyskakuje z ní vysoký blonďák v tmavém obleku s ostře řezanými rysy a v hlubokém předklonu běží až k nám. Podává si ruku s Christianem a zařve, aby přehlušil hluk rotoru:

„Připravena k odletu, pane. Je celá vaše!“

„Prošel jste všechny kontroly?“

„Ano, pane.“

„Vyzvednete ji kolem půl deváté?“

„Ano, pane.“

„Taylor na vás čeká před budovou.“

„Děkuju, pane Greyi. Šťastný let do Portlandu. Madam.“ A zasalutuje mi.

Aniž by mě Christian pustil, kývne, sklání se a vede mě ke dveřím helikoptéry.

Jakmile jsme uvnitř, pevně mě upíná do pásů a silně je utahuje. Obdaří mě svým vědoucím pohledem a tajemným úsměvem.

„Tohle tě udrží na místě,“ prohlašuje spokojeně. „Musím přiznat, že se mi v těchhle postrojích velmi líbíš. Ničeho se nedotýkej.“

V obličeji nabírám nachově rudou a on mě, dřív než mi podá sluchátka, pohladí ukazováčkem po tváři. Taky bych se tě ráda dotkla, ale ty mi to nedovolíš, mračím se na něj. A i kdyby – zapnul ty pásy tak pevně, že se sotva pohnu.

Sedá si na své místo a sám se poutá, pak začíná procházet předletovou kontrolou. Působí přitom tak kompetentně. Je to hrozně sexy. Nasazuje si sluchátka, mačká startér a rotor začíná ohlušujícím způsobem zrychlovat.

Christian se otáčí a upřeně se na mě zadívá. „Jsi připravená, bejby?“ zazní mi ozvěna jeho hlasu ve sluchátkách.

„Jsem.“

Předvádí svůj chlapecký úsměv. Páni – už pěkně dlouho jsem ho nezahlédla.

„Věži Sea-Tac, tady Charlie Tango – Tango Echo Hotel, připraven ke vzletu směr Portland přes PDX. Prosím potvrďte, přepínám.“

Odpovídá mu odosobněný hlas letové kontroly a udílí nám instrukce.

„Věži, rozumím, Charlie Tango připraven a vzlétá.“ Christian přepíná další dvě páčky, v rukou svírá řídicí páku a helikoptéra se měkce vznáší k večernímu nebi.

Seattle a můj žaludek klesají někam pod nás… a tam je toho k vidění!

„Svítání už jsme dostihli, Anastasie, teď je na řadě soumrak,“ ozývá se ze sluchátek. Otáčím se a zírám na něj s otevřenou pusou.

No tohle? Jak je možné, že dokáže říkat ty nejromantičtější věci? Usmívá se na mě a já si nemůžu pomoct a plaše mu ten úsměv vracím.

„Kromě zapadajícího slunce se v tuhle dobu dají vidět i další věci,“ prohodí.

Když jsme posledně přilétali do Seattlu, byla tma, zato tahle večerní scenérie je velkolepá, doslova nadpozemská. Už jsme nad nejvyššími budovami a stoupáme výš a výš.

„Támhle je Escala,“ ukazuje směrem k ní. „Tam Boeing – a právě teď vidíš Space Needle.“

Natahuju krk. „Tam jsem nikdy nebyla.“

„Vezmu tě tam – můžeme se tam najíst.“

Cože? „Christiane, vždyť jsme se rozešli.“

„Já vím. I tak tě tam můžu vzít. A nakrmit tě,“ vrhá na mě významný pohled.

Jen potřásám hlavou, abych vzápětí zrudla. Radši se rozhoduju pro nekonfliktní přístup. „Je tu moc krásně, děkuju.“

„Působivé, že?“

„Působivé je, že tohle dokážeš.“

„Á, lichotící slečna Steeleová… Ale já jsem muž mnoha dovedností.“

„Toho jsem si plně vědoma, pane Greyi.“

S uculením se na mě ohlédne a já se poprvé za posledních pět dnů uvolním… trochu. Třeba to nebude tak zlé.

„Jak je v nové práci?“

„Dobře, děkuju. Je zajímavá.“

„A co tvůj šéf?“

„Eh, v pohodě.“ Jak bych asi Christianovi vykládala, že mě Jack lehce znervózňuje?

Otáčí se a pronikavě se na mě zahledí.

„Co se děje?“ ptá se pak.

„No, kromě toho, co je zjevné, nic.“

„Zjevné?“

„Ach jo, Christiane, ty jsi někdy tak natvrdlý.“

„Natvrdlý? Já? Nejsem si jistý, jestli se mi líbí váš tón, slečno Steeleová.“

„Tak ať.“

Rty se mu stáčí do úsměvu. „Ta tvoje prořízlá pusa mi scházela.“

Zalapám po dechu a mám chuť na něj houknout: To tys mi scházel – a celý – ne jenom tvoje pusa! Ale držím se, a jak míříme dál na jih, zahledím se ven skrz skleněnou kouli, která tvoří čumák Charlie Tango. Soumrak teď máme po pravici a slunce je nízko nad horizontem – obrovské, ohnivě rudé – a já jsem znovu Ikarus, letím až příliš blízko.

Soumrak nás provází celou cestu ze Seattlu. Nebe je teď opálové, růžová na něm přirozeně přechází v modrozelenou a vzájemně se prolínají tak, jak to dokáže naaranžovat jen matka příroda. Je jasný svěží večer a světla Portlandu se v něm třpytí a mihotají, vítají nás, když Christian usazuje stroj na heliport. Jsme na střeše té zvláštní portlandské budovy z pálených cihel, ze které jsme vzlétali před třemi týdny.

Ježiši, jako by to bylo včera. A přesto mám pocit, že Christiana znám celé věky. Zastavuje motor Charlie Tango, vypíná nejrůznější knoflíky, takže se přestává točit vrtule, a já najednou slyším ve sluchátkách svůj vlastní dech. Hmm. Na okamžik mi to připomíná ten zážitek s Thomasem Tallisem. Cítím, jak blednu – na tohle teď opravdu nechci myslet.

Christian si sundává pásy a naklání se, aby rozepnul i ty moje.

„Užila jste si ten let, slečno Steeleová?“ ptá se mě měkce, šedé oči mu přitom svítí.

„Ano, děkuji, pane Greyi,“ odpovídám zdvořile.

„Tak se pojďme podívat na fotky toho chlapce.“ Podává mi ruku a já ho za ni beru a následuju ho ven z Charlie Tango.

Přichází k nám šedovlasý muž s bradkou a širokým úsměvem a já v něm poznávám toho důchodce, co tu byl i posledně.

„Joe,“ usměje se Christian, pouští mě a vřele mu potřásá rukou. „Opatrujte ji tu pro Stephana. Bude tu tak kolem osmé, deváté.“

„Provedu, pane Greyi. Madam,“ kývne na mě. „Dole je přistavené vaše auto, pane. Jo, a výtah nefunguje, musíte to vzít po schodech.“

„Děkuju, Joe.“

Christian mě znovu bere za ruku a odvádí k požárnímu schodišti.

„Máš štěstí, že jsou to jenom tři patra. V těch podpatcích,“ brblá nelibě.

Není možná.

„Tobě se snad ty boty nelíbí?“

„Líbí se mi strašně moc, Anastasie.“ Najednou mu těžkne pohled a já mám pocit, že se chystá říct ještě něco, jenže se zaráží. „Pojď. Vezmeme to pěkně pomalu. Nechci, abys spadla a zlomila si vaz.“

Řidič nás veze do galerie a my sedíme a mlčíme. Úzkost se mi vrací v plné síle a já si najednou uvědomuju, že náš společný let v Charlie Tango byl pouhým okem hurikánu. Christian je zamlklý, zadumaný… snad dokonce znepokojený; naše předešlá odlehčená nálada se někam vypařila. Je toho tolik, co bych chtěla říct, jenže tahle jízda je na to příliš krátká. Christian upírá zamyšlený pohled ven z auta.

„José je jenom kamarád,“ utrousím tiše.

Christian se otáčí a upřeně se na mě zadívá, pohled temný, střežený, nedává najevo vůbec nic. A jeho ústa – ach, ta ústa, jak znepokojující. Nechtíc si vybavuju, jak se mě dotýkala – všude. A cítím, jak se mi rozehřívá kůže. Christian si zachmuřeně poposedá.

„Ty tvoje překrásné oči vypadají najednou až moc velké, Anastasie. Prosím, slib mi, že budeš jíst.“

„Jistě, Christiane, budu jíst,“ odpovídám tak nějak automaticky, bezmyšlenkovitě.

„Myslím to vážně.“

„Skutečně?“ nedokážu potlačit posměšný tón. Teda upřímně, to jeho sebevědomí – sebevědomí muže, kvůli kterému jsem si v posledních pár dnech prošla peklem. Ne, tak to vlastně nebylo. To já sama se do toho pekla uvrhla. Ne, byl to on. Zatřepu hlavou, zmatená.

„Nechci se s tebou hádat, Anastasie. Chci tě zpátky a chci, abys byla zdravá,“ domlouvá mi mírně.

Co prosím? Co má zas tohle znamenat?

„Ale vždyť se nic nezměnilo.“ Máš pořád svých padesát odstínů šedi.

„Promluvíme si o tom cestou zpátky. Už jsme tady.“

Auto zastavuje před galerií, Christian ho opouští a nechává mě tam sedět, neschopnou jediného slova. Otevírá mi dveře a já vystupuju.

„Proč to děláš?“ promluvím hlasitěji, než jsem čekala.

„Proč dělám co?“ zeptá se zaraženě.

„Něco nakousneš a pak to nedokončíš.“

„Anastasie, už jsme tady. Tam, kde jsi chtěla být. Pojďme nejdřív dodělat tohle a pak si promluvíme. Nějak zvlášť nestojím o scénu na ulici.“

Celá rudá se rozhlížím kolem. Má pravdu. Je tu trochu rušno. S pevně semknutými rty se vracím k jeho upřenému pohledu.

„Jak chceš,“ zabrblám a on mě bere za ruku a odvádí dovnitř.

Ocitáme se v přebudovaném skladišti – cihlové zdi, podlahy z tmavého dřeva, bílé stropy a bílá potrubí. Je to tu vzdušné a moderní. Pohybuje se tu pár lidí upíjejících víno a kochajících se Josého pracemi. Na malý okamžik se mé problémy rozplývají – to když si uvědomuju, že si José splnil svůj sen. Skvělá práce, José!

„Dobrý večer, vítejte na výstavě Josého Rodrigueze,“ zdraví nás dívka v černém s velmi krátkými hnědými vlasy, jasně červenou rtěnkou a obrovskými kruhy v uších. Přejíždí mě zběžným pohledem, potom věnuje jeden mnohem delší, než je nezbytně nutné, Christianovi a růžolící a lehce pomrkávající se zase podívá na mě.

Cítím, jak se mi stahuje obočí. Ten je můj – teda aspoň byl. Urputně se snažím na ni nemračit. Když na mě konečně zaostří, znovu zamrká.

„Jo to jsi ty, Ano! Jsme zvědaví, co tomu budeš říkat.“ S potutelným úsměvem mi podává brožuru a směruje mě ke stolu s pitím a jednohubkami.

Odkud zná moje jméno?

„Ty ji znáš?“ mračí se Christian.

Zavrtím hlavou, stejně zmatená jako on.

Neurčitě pokrčí rameny. „Co chceš pít?“

„Dám si sklenku bílého, děkuju.“

Významně pozvedne obočí, ale udrží jazyk za zuby. Pak odchází ke stolu s pitím.

„Ano!“

Skrz dav lidí se ke mně prodírá José.

Ty bláho! On má na sobě oblek. Vypadá moc dobře a zářivě se na mě usmívá. Balí si mě do náruče a pořádně mě k sobě mačká. A já mám co dělat, abych nepropukla v pláč. Je to můj kamarád, můj jediný kamarád, teď když je Kate pryč. Do očí se mi tlačí slzy.

„Ano, jsem tak rád, že jsi dorazila,“ vydechne mi do ucha. Pak se ale zaráží a najednou si mě za ramena drží na délku paží a zkoumá mě pohledem.

„Co je?“ kníknu.

„Hej, jsi v pořádku? Vypadáš… no, vypadáš jinak. Dios mio, nezhublas nějak?“

Rozmrkávám slzy. „José, jsem v pohodě. Jen jsem šťastná, že se ti to povedlo.“ Do háje – teď snad budu brečet i kvůli němu. „Gratuluju ti k výstavě.“ Když v té důvěrně známé tváři zahlédnu starost, zakolísá mi hlas, ale vím, že se musím držet.

„Jak ses sem dostala?“ zajímá se.

„Hodil mě sem Christian,“ podotýkám, najednou nesvá.

„Aha.“ Josému tuhne úsměv a pouští mě. „Kde ho máš?“ tvrdne mu výraz.

„Támhle, šel nám pro pití,“ kývnu Christianovým směrem a zahlédnu, jak s někým ve frontě zdvořile konverzuje. Zrovna se na mě letmo podívá a naše oči se setkávají. V tom okamžení jsem jako paralyzovaná, zírám na toho neskutečně nádherného muže, který mi svůj pohled stejně intenzivně oplácí a přidává k němu nějaké neuchopitelné sdělení. Tak žhavé a spalující, že se v sobě navzájem na chvíli ztrácíme.

U všech svatých… A tenhle chlap mě chce zpátky. Hluboko uvnitř mého nitra se zvolna rozvíjí pocit štěstí, jako ranní květy za svítání.

„Jo, Ano!“ vytrhává mě José ze zamyšlení a vleče mě zpátky do reality. „Jsem fakt rád, že jsi přišla – a poslouchej, asi bych tě měl varovat…“

Ale najednou ho utne slečna Velmi Krátký Sestřih A Rudá Rtěnka. „José, přišla za tebou ta novinářka z Portland Printz. Pojď.“ Zdvořile se na mě usměje.

„To je bomba, co? Ta sláva…“ zubí se na mě José a já nemůžu jinak, než mu to vrátit – je tak šťastný. „Ještě si tě najdu, Ano.“ Dává mi pusu na tvář a pak už sleduju, jak odchází směrem k mladé ženě stojící vedle vytáhlého fotografa.

Josého fotografie jsou všude, v některých případech dokonce zvětšené na velká plátna. Jsou tu černobílé i barevné. Na mnoha z nich jsou nadpozemsky krásné krajiny. Jedna z nich, pořízená blízko jezera ve Vancouveru, znázorňuje brzký večer. Narůžovělá obloha se odráží od klidné vodní hladiny. Na okamžik mě ten poklid a pohoda do sebe vtahují. Je to dechberoucí.

Připojuje se ke mně Christian, a tak se rychle zhluboka nadechnu a polknu – snažím se znovu získat trochu té rovnováhy. Podává mi sklenici bílého vína.

„Splňuje tvé představy?“ Můj hlas už zní skoro normálně.

Tázavě se na mě podívá.

„To víno.“

„Ne. Ale to se na podobných událostech stává zřídka. Ten chlapec je talentovaný, co?“ obdivuje snímek s jezerem.

„Proč myslíš, že jsem ho oslovila, aby tě fotil?“ neubráním se pyšnému tónu. Aniž by hnul brvou, sjede pohledem z fotky na mě.

„Christian Grey?“ Přistupuje k němu fotograf z Portland Printz. „Mohl bych si vás vyfotit, pane?“

„Jistě.“ Christian maskuje svůj nelibý výraz. Já o krok ustupuju, ale on mi hmátne po ruce a přitahuje si mě k sobě. Fotograf na nás zůstává civět, nedaří se mu skrýt překvapení.

„Děkuji, pane Greyi.“ Dělá si hned několik snímků. „Slečna…?“ zjišťuje pak.

„Steeleová,“ zamumlám.

„Děkuji, slečno Steeleová.“ A peláší pryč.

„Hledala jsem na internetu nějakou fotku, kde bys byl s přítelkyní. A nenašla jsem žádnou. To proto si Kate myslela, že jsi gay.“

Christianovi se vlní rty v úsměvu. „No jo, to tu indiskrétní otázku vysvětluje. Ne, já nerandím, Anastasie – jenom s tebou. Ale to přece víš.“ Z očí mu sálá upřímnost.

„Takže tys nikdy nebral svoje…“ nervózně se rozhlédnu, „…sub ven?“

„Někdy ano. Ale ne na rande. Na nákupy, víš jak…“ krčí rameny, aniž by ze mě spustil pohled.

Aha, takže jen Červená mučírna a jeho byt. Nemám představu, jak bych se teď měla cítit.

„Jenom s tebou, Anastasie,“ opakuje šeptem.

Červenám a skláním zrak ke svým prstům. Takže mu na mně záleží – způsobem jemu vlastním.

„No, každopádně ten tvůj kamarád vypadá spíš na krajinky než na portréty. Trochu se tu porozhlédneme.“ Podává mi ruku a já do ní vklouznu dlaní.

Procházíme kolem několika dalších snímků a já zaznamenávám, jak mě kývnutím hlavy zdraví nějaký pár. Věnují mi dva široké úsměvy, jako by mě znali. To bude tím, že jsem s Christianem. Ale pak se objevuje mladík, který mě bezostyšně okukuje. To je zvláštní.

Zahýbáme za roh – a tam mi dochází, proč jsem se stala středem takové pozornosti. Na protější stěně visí sedm obrovských portrétů… a na všech jsem já.

Nehnutě na ně zírám, naprosto omráčená, z tváří mi mizí veškerá krev. Vidím sebe samu; jak špulím pusu, směju se, mračím, vážná, veselá. Všechny snímky focené jako detaily, černobílé.

No to mě podrž! Vybavuju si, jak se kolem mě José při několika příležitostech motal s foťákem v ruce, když zašel na návštěvu, nebo když jsem mu dělala šoféra a asistentku fotografa. Tenkrát jsem si myslela, že prostě fotí. Nenapadlo mě, že dělá tak zákeřné momentky.

Zvedám oči k Christianovi, který stojí jako přikovaný a těká pohledem od jednoho snímku k druhému.

„Zdá se, že nejsem jediný,“ poznamená neurčitě a pevně semkne rty.

Myslím, že je naštvaný. To snad ne.

„Omluv mě,“ řekne a na okamžik do mě zabodne pronikavě šedý pohled. Otáčí se na patě a míří k recepci. Copak ho žere teď? Fascinovaně sleduju, jak se vzrušeně baví s Krátkými Vlasy A Rudou Rtěnkou. Pak loví peněženku a tahá z ní kreditku.

A sakra. Určitě jeden z nich kupuje.

„Hele, to ty jsi ta múza. Ty fotky jsou úžasný,“ vyplaší mě nějaký kluk s blonďatou kšticí. Vtom ucítím ruku na lokti – Christian už se vrátil.

„Ty máš ale štěstí, chlape,“ šklebí se na něj Blonďatá Kštice. Christian ho umrtvuje mrazivým pohledem.

„To jistě mám,“ pronáší temně a stahuje si mě k sobě.

„Že tys právě jednu z nich koupil?“ vyzvídám.

„Jednu z nich?“ odfrkne si, aniž by si je přestal prohlížet.

„Koupil jsi víc než jednu?“

Převrací oči. „Koupil jsem je všechny, Anastasie. Nechci, aby je očumovalo kdejaký individuum ve své noře.“

Mám nutkání se začít smát. „Takže to radši budeš dělat sám?“ podotýkám uštěpačně.

Zakaboní se na mě, vyvedený z míry mou drzostí, ale pak už vidím, jak se snaží skrýt pobavení.

„Na rovinu? Jo.“

„Zvrhlíku,“ artikuluju na něj bezhlesně a skousnu si spodní ret, abych zadržela zrádný úsměv.

V údivu otevírá pusu; teď už je jasné, že se taky baví. Zamyšleně si promne bradu.

„Takové nařčení nemohu popřít, Anastasie,“ potřásá hlavou a ta dobrá nálada mu rozehřívá oči.

„Rozebrala bych to s tebou víc do hloubky, ale podepsala jsem Dohodu o mlčenlivosti.“

Povzdechne si, nespouští ze mě svůj uhrančivý pohled, který najednou hrubne. „Co všechno bych chtěl dělat s tou tvou prořízlou pusou,“ zapřede.

Zalapám po dechu – vím přesně, co má na mysli. „Ty jsi ale sprosťák.“ Snažím se znít šokovaně a taky se mi to daří. Copak nemá vůbec žádné zábrany?

Pobaveně se uculí, ale pak zvážní.

„Na těch fotkách vypadáš velmi uvolněně, Anastasie. Moc často tě tak nevídám.“

Co to zas…? Páni! Změna tématu, a nelogická – z hravého je najednou vážné.

Cítím, jak se mi hrne krev do obličeje, a tak se radši zadívám na své ruce. Jenže on mi zvedá bradu a já se při doteku jeho dlouhých prstů neubráním tichému vzdechu.

„Chtěl bych, aby ses se mnou cítila taky tak uvolněně,“ šeptá. Po smíchu ani památky.

A já znovu vnímám, jak se ve mně probouzí radost. Ale jak to? Vždyť jsou tu ty jeho problémy.

„Budeš mě muset přestat děsit, jestli to opravdu chceš,“ vyhrknu příkře.

„A ty se budeš muset naučit komunikovat a říkat mi, co cítíš,“ odpálí mě a šlehne po mně očima.

Zhluboka se nadechnu.

„Christiane, tys mě chtěl jako svou sub. A to je ta potíž. Vězí už v definici slova submisivní – ty sám jsi mi o tom jednou psal v mailu.“ Dělám malou odmlku, abych si vzpomněla, jak to bylo. „Myslím, že to byla synonyma, cituji: poddajný, povolný, ochotný, pasivní, rezignovaný, trpělivý, poslušný, krotký, ovladatelný. Původně se ode mě očekávalo, že se na tebe nebudu ani dívat. Že na tebe nepromluvím, dokud k tomu nedostanu svolení. Tak cos čekal?“ zasyčím na něj.

Překvapeně zamrká. Vrásky na nakrčeném čele se mu ještě víc prohlubují, když pokračuju dál:

„Být s tebou je hrozně matoucí. Na jednu stranu si nepřeješ, abych ti odporovala, ale pak máš rád mou prořízlou pusu. Chceš mou poslušnost, až na to, že ji vlastně nechceš, abys mě mohl trestat. Když jsem s tebou, tak zkrátka nevím, kde je nahoře a kde dole.“

Přivírá oči. „Trefa do černého jako obvykle, slečno Steeleová,“ poznamenává ledově. „Pojď, zajdeme si někam na jídlo.“

„Jsme tu teprve půl hodiny.“

„Vidělas fotky, mluvila s tím klukem.“

„Jmenuje se José.“

„…mluvila jsi s Josém, který se ti, když jsem ho viděl posledně, snažil strčit jazyk do pusy, přestože ti bylo špatně a bylas opilá,“ zavrčí.

„A který mě nikdy neuhodil,“ vyštěknu jedovatě.

Zle se na mě zamračí, rozčilení mu zvolna prosakuje každým pórem. „To byla podpásovka, Anastasie,“ ucedí hrozivě.

Já rudnu a Christian si rozčileně zajíždí rukou do vlasů. Vzdorovitě mu oplácím upřený pohled.

„Beru tě na něco k jídlu. Ztrácíš se mi před očima. Najdi toho kluka, rozluč se.“

„Prosím, můžeme tu ještě zůstat?“

„Ne. Jdi. Hned. A rozluč se.“

Zlostně na něj zahlížím, v žilách se mi vaří krev. Pan Zatraceně Posedlý Kontrolou. Zlost je fajn. Rozhodně lepší než sebelítost.

Odvracím se od něj a rozhlížím po Josém. Mluví se skupinkou nějakých dívek. Vydávám se k němu, pryč od Stína. Copak musím skákat, jak on píská, jenom proto, že mě sem přivezl? Co si o sobě kčertu myslí?

Holky hltají každé Josého slovo. Když k nim přicházím, jedna z nich se zajíkne. Nepochybně mě poznala podle těch fotek.

„José…“

„Copak, Ano? Omluvte mě, dámy,“ usměje se na ně a dává mi ruku kolem pasu. A mě tak nějak potěší, že tu José bez mrknutí oka ohromuje ženské.

„Vypadáš rozčileně,“ řekne.

„Už musím jít,“ bručím rozmrzele.

„Vždyť jsi teď přišla.“

„Já vím, ale Christian se už potřebuje vrátit. Ty fotky jsou fantastické, José – máš úžasný talent.“

Úplně se rozzáří. „Strašně rád jsem tě viděl.“

Vtahuje mě do své medvědí náruče a přitom mě pootáčí tak, že přes galerii vidím na Christiana. Tváří se dopáleně a já si uvědomuju, že je to kvůli tomu, že jsem v Josého náručí. Takže velmi vypočítavým pohybem ovíjím Josému paže kolem krku. Mám dojem, že Christian každou chvíli vyletí z kůže. Jeho pohled nevěstí nic dobrého, když se pomalu blíží naším směrem.

„Díky, že jsi mě upozornil na ty fotky,“ postěžuju si Josému.

„A sakra. Promiň, Ano – měl jsem ti to říct. Líbí se ti vůbec?“

„Eh… ani nevím,“ odpovídám popravdě, vykolejená jeho otázkou.

„No, už jsem je všechny prodal, takže někomu se určitě líbí. Super, co? Jsi holka z plakátu.“ Svírá mě ještě silněji a naštěstí nevidí Christiana, který mě probodává hrozivým pohledem, zatímco se k nám stále přibližuje.

José mě pouští. „Tak už se nezlob, Ano. Á, pane Greyi, dobrý večer.“

„Pane Rodriguezi, velmi působivé.“ Ledová zdvořilost z Christiana přímo odkapává. „Je mi líto, že se nemůžeme zdržet, my dva se už musíme vrátit zpátky do Seattlu. Anastasie?“ Velmi nenápadně zdůrazní slova „my dva“ a přitom mě bere za ruku.

„Tak ahoj, José. A ještě jednou gratuluju.“ Stihnu mu dát rychlou pusu na tvář, a dřív než se vzpamatuju, vleče mě Christian ven na ulici. Vím, že to v něm pěkně vře, jenže ve mně taky.

Venku se spěšně rozhlíží po ulici. Vyráží doleva, ale najednou mě vtahuje do nějaké uličky a tam mě nečekaně tlačí ke zdi. Prudce bere můj obličej do dlaní a nutí mě pohlédnout do jeho žhnoucích odhodlaných očí.

Zalapám po dechu a on se na mě vrhá a začíná mě neurvale líbat. Zuby nám o sebe vzájemně křísnou a hned nato mi vráží jazykem do pusy.

Touha ve mně vybuchuje jako ohňostroj na Den nezávislosti. Vracím mu polibek se stejnou intenzitou, prsty mu zatínám do vlasů a hrubě ho za ně tahám. Zasténá. Je to hluboký, smyslný hrdelní zvuk, který mi rozvibruje celé tělo. Rukou mi sjíždí dolů po trupu až pod hýždě a skrz látku fialových šatů mi zarývá prsty do masa.

Hrnu do našeho polibku veškerou zlost a srdcebol posledních několika dnů, poutám ho jím k sobě. A náhle mi to dochází – v tom okamžiku oslepující vášně –, že on dělá to samé, on se cítí stejně.

Odtrhává se ode mě, těžce lapá po dechu. Z očí mu sálá chtíč, jenom z toho pohledu se mi vzněcuje už tak dost žhavá krev v žilách. Sama dýchám otevřenou pusou, jak se snažím dostat do plic drahocenný vzduch.

„Jsi. Jenom. Moje...“ cedí skrz zuby každé slovo zvlášť. Pouští mě a ustupuje, předklání se a rukama zapírá o kolena, jako by právě uběhl maraton. „Pro lásku boží, Ano.“

Opírám se o zeď, celá zadýchaná, a snažím se zkrotit bouřlivou reakci vlastního těla, pokouším se znovu nabýt jakous takous rovnováhu.

„Omlouvám se,“ zašeptám, když se mi konečně trochu zklidní dech.

„To bych si vyprosil. Vím, o co ses tam snažila. Ty toho fotografa chceš, Anastasie? Sama mu očividně nejsi lhostejná.“

Rudnu, jestli je to ještě víc možné, a vrtím hlavou. „Ne. Je to jenom kamarád.“

„Celý svůj dospělý život se snažím vyhnout jakýmkoliv extrémním emocím. A ty teď… ty ve mně vyvoláváš pocity, jaké jsem nikdy předtím nezažil. A to je hrozně…“ vraští čelo, jak se snaží najít to správné slovo, „…zneklidňující. Mám rád kontrolu, Ano, ale s tebou se prostě…“ narovnává se a zapichuje do mě pronikavý pohled, „…někam vypaří.“ Neurčitě máchne pažemi do vzduchu a s těžkým povzdechem si plynule zajede prsty do vlasů. Nakonec mě bere za ruku.

„Pojď, musíme si promluvit a ty se musíš najíst.“

Kapitola 2

Vede mě do malé útulné restaurace.

„Tohle bude muset stačit,“ zabrblá. „Nemáme moc času.“

Mně se ta restaurace zdá v pohodě. Jsou tu dřevěné židle a látkové ubrusy. Stěny jsou ve stejné barvě, jakou má Christian v herně – temně krvavě rudé. Po zdech tu mají náhodně rozmístěná pozlacená zrcadla a na stolech bílé svíčky a malé vázičky s růžemi. V pozadí tiše pěje Ella Fitzgeraldová o té věci, které se říká láska. Vlastně to je velmi romantické.

Číšník nás odvádí ke stolu pro dva v malém výklenku a já si sedám, celá nesvá z toho, co se mi Christian chystá sdělit.

„Máme málo času,“ oznamuje Christian číšníkovi, když se usazujeme. „Takže si dáme biftek, středně propečený, omáčku Béarnais, pokud ji máte, hranolky a k tomu něco zeleného – cokoliv, co kuchař má. A přineste mi vinný lístek.“

„Jistě, pane.“ Číšník, evidentně zaskočený Christianovým chladným a úsporným vystupováním, rychle prchá. Christian si pokládá BlackBerry na stůl.

Ježiši, copak si nesmím ani vybrat?

„Co když já steak nechci?“

Povzdechne si. „Nezačínej s tím, Anastasie.“

„Nejsem malý dítě, Christiane.“

„Tak se tak nechovej.“

Jako by mi vlepil pohlavek. Zaraženě zamrkám. Takže takhle to bude probíhat – nervózní napjatá konverzace, i když ve velmi romantickém prostředí, ale určitě se nebudou konat žádná srdce ani květiny.

„Chovám se jako dítě, protože nechci steak?“ odseknu a pokouším se skrýt ublížený tón.

„Ne. Proto, že jsi mě schválně donutila žárlit. To je dětinské. To nemáš žádnou úctu k citům toho svého kamaráda, že ho takhle taháš za nos?“

Vrací se číšník s vinným lístkem a Christian tiskne rty, až mu z nich zbývá jenom tenká čárka, a rozzlobeně si mě měří.

Cítím, jak se mi valí krev do tváří – na to jsem nepomyslela. Chudák José – rozhodně jsem mu nechtěla dávat planou naději. Najednou je mi trapně. Christian má pravdu, to ode mě bylo bezohledné.

Zadívá se do vinného lístku.

„Chtěla bys vybrat víno?“ ptá se mě s vyzývavě zvednutým obočím. Zosobněná arogance – moc dobře ví, že se ve víně nevyznám.

„Vyber ho ty,“ odpovídám zatvrzele.

„Dvě sklenky Barossa Valley Shiraz, prosím.“

„Ehm, toto víno prodáváme pouze po láhvích, pane.“

„Tak nám dejte láhev,“ štěkne Christian.

„Pane.“ Číšník se krotce vytrácí. Ani se mu nedivím.

Zamračím se na Stína. Co ho štve? Jistě, pravděpodobně já. Někde v hlubinách mé duše se ospale probouzí vnitřní bohyně a s úsměvem se protahuje. Nějakou dobu teď spala.

„Jsi hrozně nabroušený.“

Netečně mě pozoruje. „To by mě zajímalo, proč asi.“

„Hlavní je, že jsi pro tu důvěrnou a upřímnou diskuzi o budoucnosti zvolil ten správný tón, že?“ usměju se na něj sladce.

Zase semkne rty, ale pak se mu jakoby zdráhavě zvedají koutky a já vím, že se snaží potlačit úsměv.

„Omlouvám se,“ pronáší.

„Omluva se přijímá. A já ti mohu s potěšením oznámit, že se ze mě od té doby, co jsme spolu jedli naposledy, nestal vegetarián.“

„Jenže to taky bylo naposledy, co jsi vůbec něco jedla, takže je to tvé tvrzení sporné.“

„A je to tu zas. To slovo… sporné.“

„Sporné,“ vydechne a v očích mu zajiskří pobavení. Pak si ale prohrábne vlasy a zvážní. „Ano, když jsme spolu mluvili naposledy, opustilas mě. Jsem teď trochu nervózní. Řekl jsem ti, že tě chci zpátky, a tys řekla… neřeklas nic.“ Soustředěně mě sleduje, plný očekávání. Jeho upřímnost je vražedně odzbrojující. Co mu na to říct?

„Chyběl jsi mi… opravdu moc, Christiane. Těch posledních pět dnů bylo… složitých.“ Polknu. V krku se mi utváří knedlík, když si vzpomenu na spalující muka, kterýma jsem si prošla, co jsem od něj odešla. Uplynulé dny byly nejhorší v mém životě. Těm se nic nevyrovná. Jenže pak do mě vráží realita a chytá mě do svých osidel.

„Ale za tu dobu se nic nezměnilo. Nemůžu ti být tím, co chceš,“ protlačím šeptem skrz ten knedlík, co mám v krku.

„Ale ty jsi tím, co chci,“ přesvědčuje mě mírně.

„Ne, Christiane, to teda nejsem.“

„Chápu, že jsi zneklidněná tím, co se stalo posledně. Choval jsem se jako hlupák, a ty… Ty taky. Proč jsi nepoužila únikové slovo?“ Tón jeho hlasu se při posledních slovech mění, stává se vyčítavým.

Cože? Počkat – změna směru. Rudnu a vystrašeně zamžikám.

„Tak mi odpověz.“

„Já nevím. Bylo toho na mě moc. Snažila jsem se být taková, jakou jsi mě chtěl mít, snažila jsem se vydržet tu bolest a po nějakých slovech jsem ani nevzdechla. Prostě jsem… zapomněla,“ hlesnu zahanbeně a omluvně pokrčím rameny.

Ježkovy zraky – možná jsme se mohli všemu tomu srdcebolu vyhnout.

„Tys zapomněla?!“ zděšeně lapá po dechu, oběma rukama se chytá hrany stolu a vraždí mě pohledem. Celá se pod ním scvrkávám.

A kruci! Už zase zuří. Má vnitřní bohyně mě taky zlostně probodává očima. Vidíš, můžeš si za to sama!

„Jak ti mám věřit?“ řekne tiše. „Jak ti vůbec můžu věřit?“

Přichází číšník s vínem. Sedíme a zíráme na sebe, modré oči do šedých. Mlčky se topíme ve výčitkách, zatímco číšník zbytečně teatrálně otevírá víno a nalévá ho do Christianovy sklenky. Christian se pro ni automaticky natahuje a usrkává.

„Vyhovuje,“ schvaluje odměřeně.

Číšník nám opatrně plní skleničky, a jakmile postaví láhev na stůl, volí urychlený ústup. Christian ze mě po celou tu dobu nespustil oči. Uhýbám pohledem jako první, beru si víno a důkladně upíjím. Sotva vnímám, co mám na jazyku.

„Tak to je mi líto,“ zakuňkám, protože se najednou cítím hloupě. Odešla jsem, protože jsem si myslela, že jsme nekompatibilní, ale teď se ukazuje, že jsem ho mohla zastavit.

„Co ti je líto?“ vyhrkne znepokojeně.

„Že jsem nepoužila únikové slovo.“

Zavírá oči, jako by se mu ulevilo.

„Jo, mohli jsme si všechno to utrpení ušetřit.“

„Ty ale vypadáš v pohodě.“ Víc než v pohodě. Vypadáš… prostě jako ty.

„Zdání může klamat,“ utrousí. „Vůbec nejsem v pohodě. Je mi, jako by slunce zapadlo a nevysvitlo celých pět dnů. Pro mě to byla permanentní noc.“

Jeho doznání mi vyráží dech. Vždyť pro mě taky.

„Řeklas, že mě nikdy neopustíš, a sotva jde do tuhého, zabouchneš za sebou dveře.“

„Kdy jsem řekla, že tě nikdy neopustím?“

„Když jsi spala. Byla to ta nejvíc uklidňující věc, co jsem kdy slyšel, Anastasie. Ulevilo se mi.“

Svírá se mi srdce, a tak sahám po skleničce.

„Řeklas mi, že mě miluješ,“ šeptá. „Platí to ještě?“ Z jeho hlasu slyším strach.

„Ano, Christiane, platí.“

Upřeně mě sleduje. Vypadá tak zranitelně, když pomalu vypouští vzduch z plic. „To je dobře,“ přiznává.

Jeho smířlivý tón mě zaráží. Zdá se, že podstoupil transplantaci srdce. Když jsem mu to řekla posledně, byl úplně vyděšený.

Vrací se číšník. Bleskově před nás pokládá talíře a prchá pryč.

A sakra, jídlo.

„Jez,“ přikazuje mi Christian.

Vím, že jsem hladová, ale právě teď mám žaludek jako scvrklou švestku. Sedět naproti jedinému muži, kterého jsem kdy milovala, a probírat s ním naši nejistou budoucnost, to můj apetit zrovna nepovzbuzuje. Pochybovačně si to jídlo prohlížím.

„Bůh mi odpusť, Anastasie, jestli nezačneš jíst, přehnu si tě přes koleno klidně tady v restauraci. A tentokrát to nebude mít co do činění s mým sexuálním uspokojením. Jez!“

Tak fajn, aby tě nekleplo, Greyi. Podvědomí mě přísně pozoruje přes obroučky půlměsíčkových brýlí. Je plně na Stínově straně.

„Dobrá, najím se. Klidně si tu svrbící dlaň schovej.“

Nezasměje se, dál mi očima vypaluje díru do hlavy. Váhavě zvedám nůž s vidličkou a krájím si kousek steaku. Ách, je vynikající. Jsem tak vyhladovělá. Zatímco žvýkám, Christian se viditelně uvolňuje.

Večeříme v tichosti. Teď hraje nějaká jiná hudba. V pozadí zní sametový ženský hlas a slova té písně odrážejí mé rozpoložení.

Zvedám oči ke Stínovi. Jí a přitom mě sleduje. Hlad, touha a úzkost spojené v jednom žhavém pohledu.

„Víš, kdo to zpívá?“ pokouším se o normální konverzaci.

Christian se zarazí a zaposlouchá. „Ne… ale je dobrá, ať už je to kdokoliv.“

„Taky se mi líbí.“

Usměje se, konečně mi věnuje svůj typický tajemný úsměv. Co má asi za lubem?

„Copak?“ vyzvídám.

Zavrtí hlavou. „Najez se,“ pobídne mě mírně.

Už jsem snědla polovinu toho, co jsem měla na talíři. Víc už do sebe nedostanu. Jak se z toho vykroutím?

„Už opravdu nemůžu. Snědla jsem toho dost, pane?“

Zvedá ke mně netečný pohled, neodpovídá, pak kontroluje hodinky.

„Vážně jsem sytá,“ dodávám a dopřávám si další lok toho lahodného vína.

„Budeme muset jít. Taylor tu bude každou chvíli a ty musíš ráno vstávat do práce.“

„Stejně jako ty.“

„Mně stačí mnohem míň spánku než tobě, Anastasie. Aspoň že jsi snědla něco.“

„My se nevracíme vrtulníkem?“

„Ne, předpokládal jsem, že budu pít, takže nás vyzvedává Taylor. A kromě toho, takhle tě budu mít v autě na pár hodin jenom pro sebe. Co jiného budeme mít na práci než mluvení?“

Aha, tak to je ten jeho plán.

Christian přivolává číšníka, aby ho požádal o účet, pak bere BlackBerry a telefonuje.

„Jsme v Le Picotin, jihozápadní třetí avenue.“ A zavěšuje.

Ježiši, ten je ale odměřený.

„Mluvíš s Taylorem hrozně stroze. Vlastně s většinou lidí.“

„Já jen hned mluvím k věci, Anastasie.“

„Dnes večer jsi se ale k věci nedostal. Mezi námi se nic nezměnilo, Christiane.“

„Mám pro tebe jistý návrh.“

„Tohle celé přece jistým návrhem začalo.“

„Myslím jiný návrh.“

Vrací se číšník a Christian mu podává kreditní kartu, aniž by věnoval sebemenší pozornost účtu. Zatímco mu číšník strhává útratu, Christian mě pátravě sleduje. Do toho mu pípne mobil a on se zadívá na displej.

Tak on má pro mě návrh. Co to bude tentokrát? Hlavou mi běží nejrůznější scénáře: únos, práce v jeho firmě. Ne, nic z toho nedává smysl. Christian dokončuje platbu.

„Pojď. Taylor už čeká venku.“

Vstáváme a on mě bere za ruku.

„Nechci tě ztratit, Anastasie,“ řekne. Jemně mě políbí na kloubky prstů, dotek jeho rtů na mé kůži zvolna prostupuje celým mým tělem.

Venku na nás čeká audi. Christian mi otevírá dveře a já nastupuju a nořím se do luxusního koženého sedadla. On p řechází na stranu řidiče. Taylor vylézá ven a oba si něco v rychlosti říkají, což neodpovídá jejich obvyklému chování. Už umírám zvědavostí. O čem se ti dva baví? Za okamžik, když oba nastupují, letmo mrknu na Christiana, který upírá ten svůj neproniknutelný pohled přímo před sebe.

Dovolím si chvilku zkoumat jeho božský profil, rovný nos, plně vykrojené rty, vlasy spadající přirozeně do čela. Tenhle úchvatný chlap docela určitě nebyl stvořen pro mě.

Zadní část auta se náhle plní jemnými tóny nějaké orchestrální skladby, kterou neznám, a Taylor se rozjíždí do poloprázdných ulic. Míří na I-5 a do Seattlu.

Christian se otáčí čelem ke mně. „Jak už jsem řekl, mám pro tebe návrh, Anastasie.“

Nervózně se ohlížím po Taylorovi.

„Taylor tě neslyší,“ ujišťuje mě Christian.

„Jak to?“

„Taylore,“ zavolá Christian. Taylor nereaguje. Zavolá na něj znovu, stále žádná reakce. Christian se předklání, aby mu poklepal na rameno. A Taylor si z ucha vyndává sluchátko, kterého jsem si předtím nevšimla.

„Ano, pane?“

„Děkuju, Taylore. V pořádku – poslouchejte dál.“

„Jistě, pane.“

„Už jsi spokojená? Poslouchá iPod. Má tam Pucciniho. Zapomeň, že je tady. Tak jako já.“

„Tys ho o to požádal schválně?“

„Přesně tak.“

Aha. „Tak jo, ten tvůj návrh?“

Christian najednou vypadá tak rozhodně, skoro jako by se chystal domlouvat nějaký obchod. Ty bláho. Už zase uzavíráme smlouvu. Věnuju mu svou plnou pozornost.

„Nejdřív se tě na něco zeptám. Chceš opravdový vanilkový vztah – úplně bez zvrhlého šukání?“

Brada mi klesá až na kolena. „Zvrhlé šukání?“ vypísknu.

„Zvrhlé šukání.“

„Nemůžu uvěřit tomu, žes to tady vyslovil.“ Úzkostně střelím pohledem po Taylorovi.

„No tak jsem to vyslovil. Odpověz mi,“ vyzývá mě klidně.

Obličej mám v jednom ohni. Má vnitřní bohyně padá na kolena, ruce spíná v modlitbě a úpěnlivě mě vzývá.

„Líbí se mi s tebou zvrhle šukat,“ připouštím tiše.

„To jsem si myslel. A co se ti teda nelíbí?“

To, že se tě nesmím dotknout. To, že mi rád způsobuješ bolest. Šlehnutí páskem…

„Ta neustálá hrozba krutosti a neobvyklého trestání.“

„Co přesně tím myslíš?“

„No, máš všechny ty… věci v herně, ty rákosky a biče. Děsí mě k smrti. Nechci, abys je na mě používal.“

„Fajn, takže žádné rákosky ani biče. Ani pásky, když už jsme u toho,“ ušklíbne se.

Zírám na něj, celá zmatená. „Ty se tu pokoušíš stanovit nové krajní meze?“

„Ne tak docela. Spíš se ti snažím porozumět, ujasnit si, co se ti líbí a co ne.“

„Víš, Christiane, nejnepochopitelnější pro mě je, že ti dělá radost, když mi můžeš způsobovat bolest. A pomyšlení, že to děláš jenom proto, že jsem překročila nějakou nahodilou hranici.“

„Ale to není nahodilá hranice; ta pravidla jsou daná.“

„Ale já nechci žádná pravidla.“

„Vůbec žádná?“

„Žádná pravidla,“ vrtím hlavou, ale srdce mám až v krku. Kam tím vším míří?

„A nebude vadit, když ti naplácám?“

„Naplácáš čím?“

„Tímhle.“ Zvedá ruku.

Neklidně se zavrtím. „Ne, ne tak docela. Hlavně s těmi stříbrnými kuličkami…“ Díkybohu, že je tma. Obličej už mi plane jako pochodeň, a když si vybavím tu noc, zrazuje mě i hlas. Jo… udělala bych to znovu.

Usměje se na mě. „Byla to sranda, co?“

„Víc než jen sranda,“ poznamenávám.

„Takže dokážeš akceptovat aspoň nějakou bolest.“

Pokrč ím rameny. „Jo, aspoň myslím.“ Co z něj asi nakonec vypadne? Má zvědavost právě přeskočila několik stupňů na Richterově škále.

V hlubokém zamyšlení si mne bradu. „Anastasie, chci začít znovu. Chci zkusit tu vanilkovou věc a potom se možná – až mi budeš víc věřit a až budu věřit já tobě, že jsi ke mně upřímná a komunikuješ se mnou – můžeme pohnout dál a třeba i začít dělat nějaké věci, které dělám rád já.“

Ohromeně na něj civím. V hlavě mám úplně prázdno – jako když se počítači zhroutí systém. Dychtivě mě sleduje – aspoň myslím, nevidím ho totiž úplně jasně, protože nás obklopuje oregonská tma. Až mi to konečně dochází, tohle je ono. On se chce dostat na světlo, ale můžu po něm chtít, aby to pro mě udělal? A nelíbí se mi náhodou ta temnota? Něco z ní ano, někdy. Vybavuje se mi lákavá vzpomínka na noc s Thomasem Tallisem.

„Ale co tresty?“ ptám se.

„Žádné tresty,“ zavrtí hlavou. „Nic takového.“

„A pravidla?“

„Žádná pravidla.“

„Vůbec žádná? Ale vždyť máš ty své potřeby.“

„Tebe potřebuju víc, Anastasie. Za těch posledních pár dnů jsem si prošel očistcem. Všechno mi říká, abych tě nechal jít, že si tě nezasloužím. Všechny ty fotky, co udělal ten kluk… vidím na nich, jak tě vnímá on. Jsi na nich tak bezstarostná a krásná – ne, že bys teď nebyla krásná, ale když se na tebe podívám, vidím tu bolest. Šílím, když si uvědomím, že jsem to já, kdo ti ji způsobil. Jenže jsem taky sobecký. Chtěl jsem tě od chvíle, cos mi vpadla do kanceláře. Jsi tak… nádherná, upřímná, vřelá, silná, duchaplná, kouzelně nevinná; ten výčet je nekonečný. Strašně tě obdivuju. A chci tě. A při pomyšlení, že tě má někdo jiný, mám pocit, jako by někdo otočil kudlou v mý černý duši.“

V puse mám rázem jako na poušti. U všech svatých! Mé podvědomí spokojeně pokyvuje hlavou. Jestli tohle není vyznání lásky, tak co tedy? Slova se ze mě začínají valit jako z protržené přehrady.

„Christiane, proč si proboha myslíš, že máš černou duši? Něco takového bych nikdy neřekla. Možná smutnou. Ale jsi dobrý člověk. Vím to… jsi velkorysý, laskavý, nikdy mi nelžeš. Já – snažila jsem se málo. To, co se stalo minulou sobotu, mě strašně šokovalo – bylo to jako procitnutí. Zjistila jsem, jak moc mírný jsi ke mně do té doby byl, a taky, že nemůžu být tím, koho potřebuješ. A potom, když jsem odešla, mi to všechno došlo… fyzická bolest, kterou jsi mi způsobil, nebyla ničím v porovnání s bolestí z té ztráty. Strašně moc tě chci potěšit, ale je to hrozně těžké.“

„Ale ty mi dopřáváš potěšení neustále,“ zašeptá. „Jak často ti to musím opakovat?“

„Nikdy nevím, co si myslíš. Někdy jsi tak uzavřený… jako by ses schovával před celým světem. Děsíš mě tím. To proto s tebou moc nemluvím. Nedokážu odhadnout, kdy se ti změní nálada. Otočí se o sto osmdesát stupňů během nanosekundy. Je to hrozně matoucí. A nedovolíš mi, abych se tě dotýkala, a přitom to chci, tak moc… ukázala bych ti, jak moc tě miluju.“

V té tmě vidím, jak zamžiká, zdá se, že vyplašeně, a já mu už dál nedokážu odolat. Škrábu se mu na klín, úplně ho tím vyvádím z míry, a beru si jeho hlavu do dlaní.

„Já tě miluju, Christiane Greyi. Jestli jsi odhodlaný pro mě tohle všechno udělat… To já jsem ta, kdo si tě nezaslouží – a je mi strašně líto, že nemůžu udělat to samé já pro tebe. Možná časem… nevím… každopádně ano, ten tvůj návrh přijímám. Kde to mám podepsat?“

Ovíjí kolem mě paže a strhává si mě na sebe.

„Ach, Ano,“ vydechne a zaboří mi nos do vlasů.

Sedíme a vzájemně se objímáme, posloucháme hudbu – dojemnou klavírní skladbu –, která odráží emoce uvnitř auta… pokojné ticho po bouři. Uvelebuju se mu v náručí, opírám si hlavu o jeho rameno a on mi uklidňujícími pohyby hladí záda.

„Dotýkání je mou krajní mezí, Anastasie,“ zašeptá.

„Já vím. Přála bych si vědět proč.“

Po chvíli si povzdechne a tiše pronese: „Měl jsem děsivé dětství. Myslím, že jeden z těch, co tu závislou děvku pásli…“ Jeho hlas jde do ztracena a já vnímám, jak je napjatý, když si vybavuje nějakou z těch hrůz. „Pamatuju si to,“ hlesne se zachvěním.

Srdce mám jako v kleštích – to když si vzpomenu na ty jizvy hyzdící jeho kůži. Ach, Christiane. Zesiluju své sevření.

„Byla k tobě hrubá? Tvá matka?“ Hlas mám tenký a tichý, poznamenaný zadržovanými slzami.

„Pokud si vzpomínám, tak ne. Spíš mě zanedbávala. Ale nebránila mě před tím pasákem.“

Odfrkne si. „Myslím, že jsem se staral já o ni. A když se konečně zabila, trvalo čtyři dny, než to někdo zjistil a než nás našli… Všechno si to pamatuju.“

Nedokážu zabránit zděšenému lapnutí po dechu. Svatá Matko Boží. Až se mi z toho udělalo zle.

„Život s tebou fakt pěkně vyjebal,“ vydechnu.

„Jak jsem říkal – padesát odstínů šedi.“

Pootočím hlavu a přitisknu mu rty na krk. Hledám a zároveň nabízím útěchu. Před sebou vidím malého ušmudlaného šedookého chlapce, ztraceného a osamělého vedle mrtvého těla matky.

Christiane. Vdechuju jeho vůni. Je božská, moje nejoblíbenější na celém světě. Přitahuje si mě k sobě pevněji a dává mi polibek do vlasů. A tak sedím, schoulená v jeho objetí, a Taylor s námi uhání nocí.

Když se probudím, už projíždíme Seattlem.

„Ahoj,“ zdraví mě Christian tiše.

„Promiň,“ zamumlám. Zvedám se z něj, protahuju se a mžourám. Ještě pořád jsem u něj v náručí, na jeho klíně.

„Rád tě pozoruju, když spíš.“

„Říkala jsem něco?“

„Ne. Už jsme skoro u tebe.“

Aha… „My nejedeme k tobě?“

„Ne.“

Napřímím se úplně a upřu na něj zkoumavý pohled. „Proč ne?“

„Protože jdeš zítra do práce.“

„Aha,“ odtuším dotčeně.

Ušklíbne se na mě. „Proč, měla jsi snad něco na mysli?“

Hned se mi hrne krev do tváří. „No, možná.“

Uchechtne se. „Anastasie, nehodlám se tě znovu dotknout – ne, dokud mě o to nebudeš sama prosit.“

„Cože?!“

„Aspoň tě to donutí se mnou začít komunikovat. Příště, až se budeme milovat, budeš mi muset přesně popsat, co chceš, a pěkně do detailů.“

„Eh.“

Taylor zastavuje před naším domem a Christian si mě sesazuje z klína. Vystupuje a přidržuje mi otevřené dveře.

„Něco pro tebe mám.“ Přechází ke kufru, otevírá ho a vyndává z něj velkou obdélníkovou krabici zabalenou jako dárek. Co je zas kčertu tohle?

„Otevři to, až budeš vevnitř.“

„Ty nepůjdeš dál?“

„Ne, Anastasie.“

„A kdy tě teda uvidím?“

„Zítra.“

„Zítra mě chce šéf vzít na drink.“

Christianův výraz tvrdne. „Opravdu?“ Jeho hlas lemuje skrytá hrozba.

„Chce oslavit můj první týden,“ dodávám honem.

„Kam půjdete?“

„To nevím.“

„Mohl bych tě tam vyzvednout.“

„Fajn… pošlu ti mail nebo smsku.“

„Dobře.“

Doprovází mě k domovním dveřím a čeká, až vylovím klíče z kabelky. Když mám odemčeno, naklání se ke mně, svírá mi bradu v prstech a zvedá ji. Se rty těsně nad mým obličejem zavírá oči a jemnými polibky si značí stezku mezi mým spánkem a koutkem úst.

Z hrdla mi uniká tichounký sten, uvnitř mě všechno roztává a rozkvétá.

„Tak zítra,“ vydechne.

„Dobrou noc, Christiane,“ zašeptám a jasně slyším tu potřebu, co mi proniká do hlasu.

Lehce se pousměje.

„Tak šup dovnitř,“ nařizuje mi a já vcházím do vestibulu i s tím tajemným balíčkem v rukou.

„Pozdějc, bejby,“ zavolá za mnou, pak se otočí a s ladností jemu vlastní vyráží zpátky k autu.

Doma ten dárek hned rozbaluju a uvnitř nacházím svůj notebook, BlackBerry a další obdélníkovou krabičku. Copak je asi tohle? Trhám z ní stříbrný papír, pod kterým se ukrývá útlé černé pouzdro. Když ho otevřu, spatřím iPad. Do háje… iPad! Na monitoru je volně položená bílá kartička se vzkazem psaným Christianovým písmem:

Anastasie – tohle jsem koupil pro Tebe.

Vím, co bys cht ěla slyšet.

Ta hudba to řekne za mě.

Christian

Páni. Mám tady esenci Christiana Greye převlečenou za luxusní iPad. Nevěřícně kroutím hlavou nad tím mrháním, ale v skrytu duše jsem šťastná jako blecha. Jeden takový má v kanceláři i Jack, takže vím, jak to funguje.

Zapnu ho a zajíknu se, když se na obrazovce objeví tapeta: malý model kluzáku. Páni. To je Blaník L23, který jsem mu dala, upevněný na skleněném podstavci a vystavený na Christianově stole v kanceláři, tuším. Civím na ten výjev se spadlou čelistí.

On ho postavil! On si ho fakt postavil. Teď si vzpomínám, že se o tom zmiňoval v tom vzkazu u květin. Až se mi z toho zatočila hlava, protože mi vzápětí dochází, že do toho dárku vložil mnohem víc než jenom peníze.

Posouvám kurzor až dolů, abych odemkla obrazovku, a znovu zalapám po dechu. Na pozadí je naše společná fotografie z promoce. Ta, která se objevila v The Seattle Times. Christian na ní vypadá tak dobře. Neubráním se úsměvu od ucha k uchu, zatímco má vnitřní bohyně se svíjí a laská na lenošce – Ó ano, a je celý můj!

Tahem prstu přesouvám ikony a na další obrazovce se objevuje několik dalších. Kindle, iBooks, Word – a co já vím, co všechno.

No to mě podrž! Britská knihovna?! Klikám na ikonu a před očima se mi rozbaluje menu: HISTORICKÁ SBÍRKA. Sjíždím dolů a vybírám si ROMÁNY 18. A 19. STOLETÍ. Další menu. Ťuknu na titul: AMERIČAN – HENRY JAMES. Otevírá se nové okno, které mi nabízí naskenovanou knihu ke čtení. Ty bláho – to je jedno z prvních vydání, z roku 1879, a já ho mám v iPadu! On mi koupil celou Britskou knihovnu na zmáčknutí jednoho knoflíku.

Rychle z toho vyskakuju ven. Je mi naprosto jasné, že bych se v tomhle ráji mohla rochnit až do skonání světa. Zaznamenávám aplikaci zabývající se „zdravou stravou“, nad kterou se musím usmívat a zároveň protočit oči. Dál zprávy, počasí… ale Christian se ve vzkazu zmiňoval o hudbě. Vracím se zpátky na hlavní obrazovku, kde si vybírám ikonu iPod, načež se přede mnou rozbaluje playlist. Jak ho procházím, ve tváři se mi znovu usídluje úsměv. Thomas Tallis – tak na toho jen tak nezapomenu. Koneckonců, slyšela jsem ho už dvakrát… jednou, když na mě Christian použil důtky, a podruhé, když mě šukal.

Witchcraft . Můj úsměv se rozšiřuje – ach ano, to byl ten tanec ve velkém pokoji . Potom Bach a Marcello – ale ne, to je teď na mě až příliš smutné . Jeff Buckley – jo, o tom už jsem slyšela. Snow Patrol – moje oblíbená skupina . A další písnička je od Enigmy, jmenuje se Principles of Lust . Jak typické, ušklíbnu se. Další se jmenuje Possession … jistě, to je celý Stín . A pár dalších, o kterých jsem nikdy neslyšela.

Vybírám si jednu, která mě upoutala a pouštím ji. Jmenuje se Try a zpívá ji Nelly Furtado. Její hlas se kolem mě ovíjí jako hedvábný šál, celou mě zahaluje. Lehám si k tomu do postele.

Znamená to snad, že to chce Christian zkusit? Pokusit se o nový typ vztahu? Hltám každé slovo, dívám se do stropu a snažím se přijít na kloub tomu náhlému zvratu. Chyběla jsem mu. On chyběl mně. Musí ke mně něco cítit. Prostě musí. Tenhle iPad, ty písničky, všechny ty aplikace – záleží mu na mně. Opravdu záleží. Srdce mi samou nadějí poskočí.

Písnička končí a mně se do očí tlačí slzy. Rychle roluju na další – The Scientist od Coldplay, to je jedna z Kateiných nejoblíbenějších skupin. Tu písničku znám, ale jejímu textu jsem nikdy nevěnovala pořádnou pozornost. Zavírám oči a nechávám se těmi slovy zaplavit, unášet…

Slzy se mi derou do očí. Už je nedokážu zadržovat. Jestli tohle není omluva, tak co tedy? Ach, Christiane.

Nebo je to výzva? Zodpoví moje otázky? Odvozuju si z toho příliš? Nejspíš ano. Mé podvědomí souhlasně pokývá hlavou, v obličeji soustrastný výraz.

Otírám si slzy. Musím mu napsat mail a poděkovat. A tak se zvedám z postele, abych si došla pro notebook.

Coldplay mi dělají zvukovou kulisu, ještě když se uvelebuju se zkříženýma nohama na posteli. Mac nabíhá a já se přihlašuju.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: IPAD

Datum: 9. 6. 2011, 23:56

Komu: Christian Grey

Už zase kvůli Tobě brečím.

Miluju ten iPad.

Miluju ty písničky.

Miluju Britskou knihovnu.

Miluju Tebe.

Děkuju.

Dobrou noc,

Ana xx

---

Od: Christian Grey

Předmět: iPad

Datum: 10. 6. 2011, 00:03

Komu: Anastasia Steeleová

Jsem rád, že se Ti to líbí. Taky jsem si jeden koupil.

Kdybych byl u Tebe, ty slzy bych Ti slíbal.

Ale nejsem, takže jdi spát.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

---

Musím se nad tou jeho odpovědí usmívat. Je pořád tak panovačný, tak… prostě je to Christian. Změní se i tohle? A v tu chvíli zjišťuju, že doufám v opak. Mám ho takového ráda, poroučivého, ovšem za předpokladu, že mu můžu vzdorovat beze strachu z trestu.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Pan Nerudný

Datum: 10. 6. 2011, 00:07

Komu: Christian Grey

Slyším Váš obvyklý panovačný a napjatý tón, pane Greyi.

Vím o něčem, co by Vám mohlo ulevit. Ale když tu nejste… u sebe mě nenecháte… a navíc očekáváte, že budu prosit…

Můžete si o tom nechat leda tak zdát, pane.

Ana xx

P.S.: Zaznamenala jsem, že jste do výběru též zahrnul hymnu všech fanatických pronásledovatelů: „Každý nádech, který učiníš.“ Já osobně Váš smysl pro humor oceňuji, ale ví o tom doktor Flynn?

---

Od: Christian Grey

Předmět: Bohorovně klidný

Datum: 10. 6. 2011, 00:10

Komu: Anastasia Steeleová

Má nejdražší slečno Steeleová,

dokonce i ve vanilkových vztazích může dojít k naplácání, víte? Obvykle po oboustranné dohodě a se sexuálním podtextem… ale v tom milerád udělám výjimku.

K Vaší neskonalé úlevě Vám musím sdělit, že doktor Flynn rovněž sdílí můj smysl pro humor.

A teď už, prosím, jdi spát, protože zítra toho moc nenaspíš.

A mimochodem – budeš prosit, věř mi. Už se na to těším.

Christian Grey,

Napjatý výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Dobrou noc a sladké sny

Datum: 10. 6. 2011, 00:12

Komu: Christian Grey

Když o to tak hezky prosíš, a protože mám ráda Tvé jemné pohrůžky, schoulím se v posteli i s iPadem, který jsi mi tak laskavě věnoval, a budu usínat při brouzdání Britskou knihovnou a poslechu hudby, která to řekne za Tebe.

A xxx

---

Od: Christian Grey

Předmět: Ještě jedna prosba

Datum: 10. 6. 2011, 00:15

Komu: Anastasia Steeleová

Nech si o mně zdát.

x

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

---

Snít o tobě, Christiane Greyi? Vždycky.

Rychle se převlékám do pyžama, čistím si zuby a zaléhám do postele. Do uší si vkládám sluchátka, zpod polštáře tahám splasklý balónek Charlie Tango a tisknu si ho k sobě.

Zalykám se radostí, na tváři připitomělý široký úsměv. Jaká změna se může udát za jediný den. Jak mám asi teď usnout?

José Gonzales začíná pět uklidňující píseň s hypnotickým kytarovým doprovodem a já se pomalu propadám do spánku. Žasnu nad tím, jak se svět za jediný večer ustálil do rovnováhy, a rozjímám, jestli bych taky neměla Christianovi sestavit playlist.

Kapitola 3

Být bez auta má jednu výhodu – v autobuse cestou do práce můžu nasadit sluchátka do iPadu uloženého v kabelce a naslouchat všem těm nádherným tónům, které mi Christian věnoval. Takže v okamžiku, kdy přicházím do práce, mám na tváři ten nejabsurdnější výraz.

Jack ke mně vzhlédne a zarazí se.

„Dobré ráno, Ano. Ty… úplně svítíš.“ Jeho poznámka mě vyvádí z míry. Jak nemístné!

„Děkuju, Jacku, dobře jsem se vyspala. Taky ti přeju dobré ráno.“

Lehce svraští obočí.

„Můžeš je, prosím tě, do oběda pročíst a udělat mi k nim poznámky?“ Podává mi čtyři rukopisy. Když spatří můj zděšený výraz, dodává: „Jenom první kapitoly.“

„Jasně,“ vydechnu úlevou a on mi na oplátku věnuje široký úsměv.

Zapínám počítač, abych se pustila do práce, dopíjím přitom latte a jím banán. A zjišťuju, že mi přišel e-mail od Christiana.

---

Od: Christian Grey

Předmět: Pomoc…

Datum: 10. 6. 2011, 08:05

Komu: Anastasia Steeleová

Pevně věřím, že jsi snídala.

V noci jsi mi chyběla.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Staré knihy…

Datum: 10. 6. 2011, 08:33

Komu: Christian Grey

Právě teď jím banán. Pár dnů jsem nesnídala vůbec, takže je to pokrok.

Miluju Britskou knihovnu – pustila jsem se do Robinsona Crusoe… a samozřejmě miluju Tebe.

A teď mě omluv, snažím se pracovat.

Anastasia Steeleová,

Asistentka Jacka Hydea, odpovědného redaktora SIP

---

Od: Christian Grey

Předmět: A to má být všechno, co jsi snědla?

Datum: 10. 6. 2011, 08:36

Komu: Anastasia Steeleová

Určitě bys dokázala sníst víc. Budeš potřebovat energii na to žebrání.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Otrapo

Datum: 10. 6. 2011, 08:39

Komu: Christian Grey

Pane Greyi, snažím se pracovat, abych se nějak uživila. A budeš to Ty, kdo bude žebrat.

Anastasia Steeleová,

Asistentka Jacka Hydea, odpovědného redaktora SIP

---

Od: Christian Grey

Předmět: Vsaď se!

Datum: 10. 6. 2011, 08:46

Komu: Anastasia Steeleová

Miluju výzvy, slečno Steeleová…

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

---

Sedím a culím se na monitor jako idiot. Jenže musím přečíst ty první kapitoly a napsat k nim Jackovi poznámky. Rozkládám rukopisy na stůl a pouštím se do toho.

Kolem oběda si sbíhám dolů do lahůdkářství pro sendvič Pastrami, poslouchám přitom další písničky z iPadu. Jako první mi hraje Nitin Sawhney, je to nějaké etno s názvem Homelands – a je to opravdu dobré. Pan Grey má vskutku velmi rozmanité hudební choutky. Když se courám zpátky, mám tam klasiku – Fantazie na téma Thomase Tallise od Vaughana Williamse. Zdá se, že Stín má smysl pro humor, a já ho za to miluju. Zmizí mi vůbec někdy ten stupidní výraz z obličeje?

Odpoledne se táhne. V nestřežené chvilce píšu mail Christianovi.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Nuda…

Datum: 10. 6. 2011, 16:05

Komu: Christian Grey

Potřebuju si protáhnout prsty.

Jak se máš?

Co děláš?

Anastasia Steeleová,

Asistentka pana Jacka Hydea, odpovědného redaktora SIP

---

Od: Christian Grey

Předmět: Tvé prsty…

Datum: 10. 6. 2011, 16:15

Komu: Anastasia Steeleová

Měla jsi jít pracovat pro mě.

Nepotřebovala by sis protahovat prsty. Jsem si jistý, že bych pro ně našel nějaké využití. Vlastně mě napadá hned několik možností…

Já se zabývám obvyklými nudnými fúzemi a obchody. Je to dost nezáživné.

E-maily v SIP jsou monitorovány.

Christian Grey

Rozptýlený výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

---

A sakra. To jsem netušila. A jak o tom kčertu ví on? Mračím se na monitor a rychle procházím maily, které jsme si dnes posílali, a přitom je mažu.

Přesně v půl šesté se u mého stolu zjevuje Jack. Máme „neformální“ pátek, takže má na sobě džíny a černou košili. Díky tomu opravdu působí velmi neformálně.

„Tak co ten drink, Ano? Většinou chodíme na jeden rychlý do baru přes ulici.“

„My?“ ptám se s nadějí v hlase.

„Jo, chodí nás většina… tak půjdeš?“

Z nějakého nepochopitelného důvodu, který teď nechci pitvat, mě zaplavuje úleva.

„Půjdu ráda. Jak se ten bar jmenuje?“

„Padesátá.“

„To si děláš srandu.“

V obličeji se mu usídluje zmatený výraz. „Ne. Má to snad pro tebe nějaký hlubší význam?“

„Ne, promiň. Přijdu tam za vámi.“

„Co si dáš k pití?“

„Pivo, prosím tě.“

„Super.“

Ještě odcházím na dámy, odkud píšu Christianovi e-mail z BlackBerry.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Tam zapadneš

Datum: 10. 6. 2011, 17:36

Komu: Christian Grey

Jdeme do baru, který se jmenuje Padesátá.

Množství humoru, který bych z té skutečnosti mohla vydolovat, je nekonečné.

Těším se, až se tam s Vámi setkám, pane Greyi.

A x

---

Od: Christian Grey

Předmět: Nebezpečí

Datum: 10. 6. 2011, 17:38

Komu: Anastasia Steeleová

Dolování je velmi nebezpečná činnost.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Nebezpečí?

Datum: 10. 6. 2011, 17:40

Komu: Christian Grey

Nějak mi uniká pointa.

---

Od: Christian Grey

Předmět: Jak prosté…

Datum: 10. 6. 2011, 17:42

Komu: Anastasia Steeleová

Bylo to pouhé konstatování, slečno Steeleová.

Už brzy se setkáme.

Radši dřív než pozdějc, bejby.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

---

Kontroluju se v zrcadle. Jeden den – a takový rozdíl. Mám víc barvy ve tvářích a jasnější pohled, oči mi doslova září. To bude vliv Christiana Greye. Co s jednou neudělá, když si s ním vymění pár mailů. Křením se na sebe a uhlazuju si modrou halenku – tu, kterou mi koupil Taylor. Dnes mám na sobě své oblíbené džíny. Většina ostatních žen v kanceláři nosívá džíny nebo volnou sukni. Budu muset do nákupu jedné nebo dvou takových investovat. Možná o víkendu, nechala bych si proplatit ten šek od Christiana, co mi dal za Wandu, mého Broučka.

Když vycházím z budovy, zaslechnu, jak mě někdo osloví jménem.

„Slečna Steeleová?“

S očekáváním se otáčím, a zjišťuju, že stojím před mladou ženou s popelavým obličejem. Přistupuje ke mně, vypadá jako duch – je tak bledá a má podivně prázdný výraz.

„Slečna Anastasia Steeleová?“ opakuje s naprosto nehybným obličejem, navzdory tomu, že mluví.

„Přejete si?“

Zastavuje se na chodníku asi tak tři stopy ode mě a jen na mě zírá a já zírám na ni, paralyzovaná. Kdo to je? A co po mně chce?

„Můžu vám nějak pomoci?“ sonduju. Odkud zná mé jméno?

„Ne…Jenom jsem si vás chtěla prohlédnout.“ Její hlas je strašidelně tichý.

Má tmavé vlasy, tak jako já – stejně ostře kontrastují s její světlou pletí. Oči má hnědé, v barvě bourbonu, ale prázdné. Jsou úplně bez života. Překrásný bledý obličej má poznamenaný ztrápeným výrazem.

„Promiňte, ale já vám nerozumím,“ vysvětluju zdvořile a snažím se nevnímat varovné mrazení, které mě šimrá v zátylku.

Když si ji prohlížím pozorněji, zjišťuju, že vypadá divně. Je neupravená, jako by o sebe nedbala. Její oblečení je o dvě velikosti větší, a to včetně značkového baloňáku.

Zasměje se. Je to zvláštní, nelibý zvuk, který ještě přiživuje mé znepokojení.

„Máte snad něco, co bych já neměla?“ ptá se smutně.

Znepokojení se mění na strach. „Promiňte – kdo jste?“

„Já? Já jsem nikdo.“ Zvedá ruku, aby si pročísla vlasy sahající k ramenům, a jak to udělá, vyhrnuje se jí rukáv kabátu a odhaluje potřísněný obvaz, který má kolem zápěstí.

No to mě podrž.

„Na shledanou, slečno Steeleová.“ Otáčí se a odchází ulicí, zatímco já stojím jako přikovaná. Sleduju její křehkou postavu, jak mi mizí z dohledu a ztrácí se v davu lidí opouštějících své kanceláře.

Co to jako mělo znamenat?

Celá zmatená přecházím ulici k baru a pokouším se nějak vstřebat to, co se právě odehrálo. Mé podvědomí vystrkuje svou ošklivou hlavu a zasyčí: Ta má něco společného s Christianem.

Padesátá je rozlehlý neosobní podnik s baseballovými vlaječkami a plakáty na zdech. Jack je na baru s Elisabeth, Courtney, což je další odpovědná redaktorka, dvěma chlápky z finančního a Claire z recepce. Ta má v uších ty svoje typické stříbrné kruhy.

„Ahoj, Ano!“ Jack mi podává láhev Budu.

„Děkuju… na zdraví,“ zamumlám, ještě pořád otřesená ze setkání s Dívčím Přízrakem.

„Na zdraví.“ Ťukneme si a on pokračuje v hovoru s Elisabeth.

Na mě se mile usměje Claire. „Tak jaký byl první týden?“ ptá se mě.

„Dobrý, děkuju. Všichni působí hodně přátelsky.“

„Dnes vypadáš mnohem šťastněji.“

Rudnu. „No, je přece pátek,“ vyhrknu. „A co ty – máš nějaké plány na víkend?“

Má osvědčená rozptylovací technika zafunguje, a tak jsem zachráněna. Vychází najevo, že Claire je ze sedmi dětí a jede na velkou rodinnou sešlost do Tacomy. Začíná se se mnou živě bavit a já si uvědomuju, že jsem od té doby, co Kate odjela na Barbados, nemluvila s žádnou ženou v mém věku.

Nepřítomně rozjímám nad tím, jak se asi Kate má… s Elliotem. Nesmím se pak zapomenout Christiana zeptat, jestli se mu ozval. Jo, a příští úterý se vrací její bratr Ethan, bude u nás bydlet. Nějak si nedokážu představit Christiana a jeho nadšení, až tohle zjistí. Najednou se to setkání s Podivným Dívčím Přízrakem odsouvá někam do zákulisí mé mysli.

Během našeho hovoru s Claire mi Elisabeth podává další pivo.

„Díky,“ usměju se na ni.

S Claire se mluví jedna radost – je neuvěřitelně upovídaná –, takže dřív než si toho všímám, mám třetí pivo jako pozornost od jednoho z těch kluků z finančního.

Když Elisabeth s Courtney odcházejí, připojuje se Jack k nám. Tak kde je ten Christian? Jeden z těch dvou se dává do řeči s Claire.

„Tak co, Ano, myslíš, žes udělala dobře, když jsi nastoupila k nám?“ Jackův hlas se táhne jako med… a stojí až moc blízko. I když, všimla jsem si, že k tomu inklinuje u každého. Dokonce i v práci. Mé podvědomí přimhouří oči. Jen si to špatně vykládáš, kárá mě.

„Moc jsem si ten první týden užila, děkuju, Jacku. Ano, myslím, že jsem udělala správné rozhodnutí.“

„Jsi velmi chytrá dívka, Ano. Dotáhneš to daleko.“

Cítím, jak červenám. „Děkuju,“ muknu, protože nevím, co jiného bych na to řekla.

„Bydlíš daleko?“

„V Pike Market.“

„Ale! To je ode mě kousek.“ S úsměvem se přisouvá dokonce ještě blíž a naklání se k baru tak, že mě u něj účinně vězní. „Máš už nějaké plány na víkend?“

„No… ehm...“

Vycítím jeho přítomnost dřív, než ho spatřím. Je to, jako by na něj bylo celé mé tělo dokonale vyladěné. Ve stejnou chvíli se uvolňuje i probouzí – je to zvláštní kombinace pocitů. A taky je tu ta podivná pulsující energie.

Christian mi pokládá ruku kolem ramen ve zdánlivě nenuceném gestu vyjadřujícím náklonnost – ale já vím, že to tak úplně není. On si tím vymezuje své území a já to právě teď velmi oceňuji. Měkce mě políbí do vlasů.

„Ahoj, bejby,“ vydechne.

Nedokážu si pomoc, ale když mě objímá, cítím úlevu, bezpečí a… radost. Přitahuje si mě k boku a já k němu zvedám oči. Upřeně zírá na Jacka a má ten svůj neproniknutelný výraz. Pak obrací svou pozornost ke mně, věnuje mi krátký pokřivený úsměv, za kterým následuje letmý polibek. Na sobě má to tmavomodré sako s proužky, džíny a rozhalenou bílou košili. Je zkrátka okouzlující.

Jack se neochotně stahuje.

„Jacku, tohle je Christian,“ pípnu omluvně. Za co se omlouvám? „Christiane, to je Jack.“

„Já jsem přítel,“ pronáší Christian s minimalistickým chladným úsměvem, který se ani zdánlivě nedotkne jeho očí, a podává si s Jackem ruku. Letmo se podívám na Jacka. Zkoumavě si měří ten fajnový exemplář mužské populace, který před ním stojí.

„A já jsem šéf,“ odpovídá arogantně. „Ana se zmiňovala o nějakém ex-příteli.“

Do háje zelenýho. Být tebou, tuhle hru bych na Stína nezkoušela.

„Tak teď už ex nejsem,“ zpraží ho Christian. „Pojď, bejby, je čas jít.“

„Zůstaňte, prosím, a dejte si s námi drink,“ láká ho Jack sladce.

Nemyslím, že by to byl dobrý nápad. Proč jen to je tak nepříjemné? Koutkem oka pohlédnu na Claire, která – jak jinak – zírá s otevřenou pusou a neskrývaně dychtivým výrazem na Christiana. Kdy už si přestanu dělat hlavu s tím, jaký vliv má na jiné ženy?