Šamanky
z Maxova

Copyright © Jana Abrahamová, 2015

Elektronické vydání © Palmknihy, 2015

ISBN PDF 978-80-7486-229-8

ISBN ePUB 978-80-7486-227-4

ISBN Mobi 978-80-7486-228-1

I.

Šamankou se Anděla stala poté, co se provdala za Ondřeje a připojila za své jméno příjmení Šamanová. Svatební obřad trval přesně dvacet minut a odehrál se v ženské věznici, kde si odpykávala trest za zločin, který nespáchala. Nebýt zlatého kroužku na prsteníčku a kytice růžových orchidejí, vůbec by nevypadala jako nevěsta, protože si z čistě praktických důvodů rozhodla obléci teplý béžový kostým vlastnoruční výroby. Svého dívčího snu vdávat se v bělostné nádheře, s desetimetrovým závojem lehoučkým jako motýlí křídla a družičkami nastrojenými jako panenky ve výkladních skříních, se vzdala s lehkým srdcem. Ostatně jako mnoha dalších snů a fantazií.

Ten den byl pro Andělu významný hned ze dvou důvodů. Nejenže za přítomnosti mladého kněze, ředitele nápravné instituce a přítelkyně Mariky vstoupila do posvátného svazku s mužem, kterého měla ráda, ale také byla propuštěna na svobodu.

Jakmile se za ní zavřela kovová brána a ona se ocitla na rušné ulici, nepocítila kupodivu radost, ale naopak obavu z neznámého prostředí. Stála jako kamenná socha uprostřed chodníku, lodičkami s tenkou podrážkou jí začínal do těla pronikat mrazivý chlad a sněhové vločky pomalu měnily kaštanové vlasy na mokré provázky.

Stačil však jediný pohled na klidně spící Kačenku zabalenou v teplé dece tak důkladně, že jí byl vidět pouze malý nosík a našpulená pusinka, aby se Anděla odlepila z místa a následovala svého muže. Na šedou budovu za vysokou zdí se už neohlédla. Nebyl také žádný důvod, neboť oddělení, které bylo určeno pro vězeňkyně s malými dětmi, mělo okna obrácená na opačnou stranu.

Ondřej se na svoji ženu povzbudivě usmál, převzal na chvíli Kačenku, aby se mohla usadit na zadní sedadlo a položil jí malého drobečka do klína.

„A jedeme domů, holky moje zlaté,“ zvolal vesele a nastartoval vínového favorita, který je měl odvézt do osady Maxov.

Když Anděla poprvé spatřila několik zasněžených střech zasazených do bílé třpytivé krásy, vydechla úžasem, protože vypadaly jako pocukrované jahody a čokoládové bonbóny na nadýchané šlehačce. Ondřej si všiml jejího okouzleného výrazu a spokojeně se zavrtěl, aniž by promluvil.

Dům, před kterým zastavili, se zdál velmi osamělý, neboť stál až na konci ulice, s hradbou lesních velikánů v pozadí. Tvořily neproniknutelnou hradbu vzbuzující posvátnou úctou i strach.

Ondřej otevřel branku zapadanou sněhem a pustil Andělu před sebe.

„Honem zavřete, ať Bedřiška neuteče!“ zavolala postava, která kráčela po úzké pěšince, následována malým hnědým tvorečkem s vlajícíma ušima. Tak roztomilé štěňátko jezevčíka Anděla ještě nikdy neviděla.

„Vítám vás, já jsem Svatava.“

„Dobrý den,“ odpověděla Anděla a pevně stiskla ruku ženě v dlouhém pleteném svetru, s růžovou vlněnou šálou omotanou kolem hlavy. Jejich pohledy se poprvé setkaly. Zelené oči Ondřejovy matky připomínaly safíry a byly plné laskavosti. Anděle rázem spadl kámen ze srdce. Očekávala spíše ostražitost a pochybnost, protože rozhodně nebyla snachou, kterou by matka svému milovanému synovi vybrala. Byla přece úplně cizí, se špatnou pověstí, téměř bez věna a navíc žádná královna krásy.

Svatava se teplou rukou dotkla její tváře a řekla: „Bože, vy jste zmrzlá jako rampouch, děvenko. Honem do tepla, ať neprochladnete.“

Anděla se ukázněně zařadila mezi ní a Ondřeje a zamířila k bílému stavení, které se téměř ztrácelo v závějích. Hlavu měla hluboce skloněnou, aby si nevšimli slz, které se jí nahrnuly do očí. Od toho okamžiku, kdy Svatava Šamanová položila dlaň na její tvář, začala Anděla věřit, že v novém domově nalezne s Kačenkou štěstí.

Ondřej byl mužem, o kterém sní každá žena. Pracovitý, trpělivý, se schopností přesvědčit Andělu o tom, že je tou nejkrásnější a nejdokonalejší bytostí na světě. Měl paže něžné, laskající i silné, poskytující oporu. Jeho smysl pro humor dokázal Andělu rozveselit, zbavit starostí i bolesti.

Kačenku zahrnoval láskou a nesmírnou shovívavostí. Byl to on, kdo jí koupil první pannu, naučil jezdit na kole, plavat, lyžovat a zacházet s udicí. Jakmile začala chodit do školy, seznámil dychtivou žačku s prvními písmenky i záhadami matematiky. Jejich společný smích byl pro Andělu balzámem na duši, ačkoliv později jim jejich malá tajemství a dobrodružství záviděla. Po mateřské totiž dlouho nemohla najít zaměstnání a nakonec byla nucena přijmout místo, kde se pracovalo na směny. Nedobrovolně tak byla ochuzena o hezké chvíle, které Ondřej s Kačenkou prožívali bez ní.

Velkou oporou jim byla Svatava, která nikdy nechodila do žádného, dle jejího pojmenování „nudného zaměstnání“. Byla pěstitelkou bylin, léčitelkou a malířkou, proto měla svůj byteček v zadní části domu provoněný vřesem, mátou i barvami a v každé z deseti chalup v osadě visel její obrázek. Hned první den sice prohlásila, že nehodlá zasahovat do chodu domácnosti své snachy, ale alespoň jednou denně, jako kouzelný neviditelný skřítek navštívila kuchyň, aby umyla nádobí nebo připravila něco dobrého k jídlu. Slova díků odmítala s nechápavým výrazem a slovy: „Blázníš? Já jsem měla přece úplně jiné starosti.“ A tak, aby jí Anděla udělala radost, začala hrát tuto hru s ní.

Jako babička byla Svatava mimořádná. Nedopustila totiž, aby její milovaná vnučka dlouho naříkala, proto jí rozmazlovala ještě víc než Ondřej. Anděle pak nezbývalo nic jiného než být ta přísná a důsledná, což jí občas doslova rvalo srdce. Kačenka byla totiž kouzelné dítě s kudrnatými kaštanovými vlásky, dolíčky v baculatých tvářích a zelenýma očima. V noci dobře spala, vybíravostí v jídle rodiče ani babičku netrápila, většinou byla hodná. Ale také se dokázala občas krásně vztekat a řvát, že jí bylo slyšet v okruhu několika kilometrů.

Ačkoliv Anděla dětství a čas dospívání prožila ve velkém městě, životu v osadě, vzdálené od města šest kilometrů, přivykla velice rychle. Uprostřed rodiny a téměř neporušené přírody měla pocit, že každý den prožívá naplno a v bláhovém uspokojení ji vůbec nenapadlo, že by se mohlo přihodit něco zlého. Tragédií, která rodinu Šamanových zasáhla jako blesk z čistého nebe, byla smrt Ondřeje, která ho zastihla koncem léta osamoceného u řeky v okamžiku, kdy se pokoušel dostat na břeh velkou štiku. Náhlá srdeční slabost ho zbavila vědomí a on klesl k zemi, kde ho po hodině našel další rybář.

Ta zpráva byla tak děsivá, že Anděla v prvním okamžiku odmítala připustit, že nejde o omyl. Vůbec nechápala, proč by právě Ondřej měl zemřít. Byl přece zdravý, nikdy si na srdce nestěžoval. Rozběhla se k řece, jak nejrychleji dokázala, vstříc děsivé jistotě, kterou přinesla lékařova slova: „Lituju, paní Šamanová, ale nemohl jsem pro vašeho muže už nic udělat. Jsem však přesvědčen, že trpěl pouze kratičký okamžik.“ Možná říkal pravdu, možná chtěl nešťastnou ženu jen utěšit, ale ona měla chuť ho uhodit a přinutit ho odvolat, co právě řekl. Nebýt jeho unavené tváře a očí, plných účasti, nespravedlivě by na něj obrátila všechen vztek pramenící z nesmírné bolesti, která svírala její srdce tak silně, že se nemohla ani nadechnout.

Neměla tušení, jak dlouho držela Ondřejovu ruku a čelo měla opřené o jeho rameno. Teprve chlad vycházející z milované bytosti vrátil Andělu do reality. Než opustila místo, kterému se později velmi dlouho vyhýbala, všimla si štiky stále se zmítající na udici.

„Proboha, udělejte někdo něco s tou hroznou rybou!“ Ten hysterický výkřik uvolnil sevření v její hrudi a ona se konečně rozplakala. Muže, kteří odnášeli Ondřeje, pak následovala jako slepec, neboť přes závoj slz téměř neviděla na cestu.

Andělin žal se znásobil ještě víc poté, co spatřila Svatavu a Kačenku. Stály před zahradní brankou a jejich zoufalství bylo tak hrozné, že potlačila vlastní bolest a nabídla jim svoji náruč, aby je utěšila. Její snaha být silná se však zhroutila jako domeček z karet při vzpomínce na ráno, kdy se s Ondřejem, unavená po odpolední směně, ani nerozloučila a jeho políbení na čelo téměř nevnímala. „Jdu ulovit něco k snědku, má šípková Růženko,“ zašeptal své rozespalé ženě do ucha a ona se zmohla na pouhé zavrnění. Ach bože, copak mohla tušit, že jsou to jejich poslední okamžiky? Výčitky, které Andělu začaly pronásledovat, nahlodávaly její duši jako červotoč. Kdyby nebyla líná, mohla vstát a zajít za ním k řece nebo ho přemluvit, aby zůstal doma. Ani jedno z toho neudělala a klidně spala dál, zatímco on umíral zcela sám, bez pomoci. Za trest už ji nikdy neobejme, nepolaská ani nepotěší, už nikdy neuslyší jeho smích, už nikdy nebude šťastná.

Naštěstí tady byla Svatava, která učinila přítrž sebetrýznění své milované snachy. Ona byla ta silnější a ve svém žalu méně sobecká. Ztratila syna, ale dokázala Andělu i Kačenku vyvést z mátožného stavu, kdy jim bylo zcela lhostejné, co se kolem nich děje a láskyplně je krůček po krůčku vracela zpět do života drobnými připomínkami. Společně sdílená bolest z Ondřejovy smrti ještě více semkla Svatavu, Andělu, Katku i fenečku Bedřišku k sobě a učinila z nich čtyřlístek odhodlaný čelit dalšímu osudu.

Ondřej zůstal i nadále součástí jejich života. Zanechal po sobě modrý hrnek na ranní kávu, fotografie, hranici polen úhledně poskládanou podél severní stěny domu, rybářské náčiní, velký modrý deštník, vrzající vrátka, která už nestihl namazat. A zoufale prázdnou a chladnou polovinu postele v ložnici. Zpočátku se Anděle zdálo, že ten chlad přechází na ni a proniká do jejího těla. Postupem času se však tento nepříjemný pocit začal vytrácet stejně jako svíravá bolest, provázející každou vzpomínku na milovaného muže, který nikdy neuvěřil tomu, že by byla schopná spáchat zločin, učinil z ní svou ženu a obdaroval ji důvěrou i láskou.

Uplynuly čtyři roky a Anděla zůstávala stále vdovou, protože najít si náhradu za Ondřeje ji zatím ani nenapadlo. Měla dost starostí zajistit Šamankám alespoň trochu pohodlný život, udržovat domek i zahradu ve slušném stavu, zvládat domácnost i zaměstnání.

Když jí byla nabídnuta práce skladnice ve sklárně, bez váhání souhlasila. Plat byl docela slušný, autobus ji každý den po dvaceti minutách dopravil tam i zpět a vedoucí skladu proti nové síle také nic nenamítala. Buď netušila, že Andělin trestní rejstřík není čistý nebo ji tato skutečnost nevadila. Chovala se sice zpočátku odměřeně a komunikaci omezila na pouhé příkazy, ale postupně nacházela ve své podřízené zalíbení. Velice brzy totiž zjistila, že je Anděla dříč a navíc zvládá práci na počítači, ve které vedoucí Hedvika Kalendová nebyla právě silná v kramflecích.

Posledním kolečkem v týmu byl Venda Motyčka. Právě on řekl Anděle, že sklárna přijímá nové zaměstnance a doprovodil ji v osudný den na personální oddělení, za což mu byla vděčná. Tento dvacetiletý mládenec, jehož mentální vývoj se zastavil přibližně mezi čtrnáctým a šestnáctým rokem, byl vůči ženám a dívkám velice ostýchavý. Netušil, že většina z nich na něj hledí se zalíbením, protože měl urostlou postavu, pomněnkově modré oči lemované černými řasami a souměrnou tvář s kouzelným plachým úsměvem. Práci skladníka vykonával svědomitě, k šéfové Kalendové se choval s náležitým respektem a k Anděle přátelsky, neboť ji dobře znal z Maxova.

Každodenní stereotyp Anděle vyhovoval. Byla spokojená, když zvládla spočítat a zabalit všechny křehké výrobky, vystavit dodací listy a pomocí ručního nebo elektrického vozíku naložit krabice či celé palety do auta nebo kontejneru. Na konci směny ji bolely záda i paže, byla špinavá jako kominík a ospalá jako kotě. Dokázala se však vzchopit pomocí sprchy, vyhlídky na spánek a na chvíle strávené doma. Tam jí bylo nejlépe, ať už odpočívala na lehátku pod jabloní, věnovala se práci v domku či na zahradě nebo si užívala společných chvil s Katkou a Svatavou.

II.

Anděla kráčela do strmého kopce a plátěné šaty se jí začínaly nepříjemně lepit na tělo. Osada se teprve probouzela do nového dne, ale sluneční paprsky už stačily proměnit asfalt pod tenkými podrážkami v lepkavou černou hmotu.

„Ahoj, Šamanko!“ ozvalo se za drátěným plotem natřeným zelenou barvou.

„Dobré ráno, Cyrile,“ odpověděla statnému muži, který kosil trávu. „Jak to jde?“

„Ztuha, je málo rosy. Jdeš z noční?“

„Ano, museli jsme naložit kamion do Anglie. Venda se ještě zdržel, přijede dalším autobusem.“

„A prospí celý den,“ konstatoval Cyril Motyčka a utřel si dlaní zpocené čelo. „Až budu hotový, stavím se u vás. Doufám, že se Svatava nikam nechystá.“

„Vyřídím jí, že přijdeš. Zatím se měj, Cyrile,“ rozloučila se Anděla, přehodila si objemný balík z jedné ruky do druhé a pokračovala v cestě domů. Nechápala, proč doručovatel nemohl dopravit zásilku až k adresátovi, když stejně jezdí autem každé ráno vybírat poštovní schránku umístěnou v čekárně u autobusové zastávky. A stejné rozladění cítila vůči své matce, která pošle balík ze Švýcarska, když je takové vedro. Vzápětí se však zastyděla za to, jak je nevděčná. Vždyť uvnitř krabice budou určitě zase kvalitní hadříky, o které se velice rády podělí všechny tři Šamanky. Andělu napadlo, zda matka konečně splní svůj slib a přijede se podívat. Nebo to, jako každoročně, odloží. Naposledy se viděly před sedmnácti lety a nebýt fotografií, kde se na písečné mořské pláži uprostřed nové rodiny usmívá do objektivu pohledná tmavovlasá žena, Anděla by ani nevěděla, jak její vlastní matka teď vypadá. Už dávno se smířila s tím, že žena, která ji porodila, nikdy nebyla milující mámou v pravém slova smyslu, ale spíše vzdálenou příbuznou, ponechávající své dceři naprostou volnost od té doby co ukončila základní školu. Byla dobrodružkou střídající partnery i povolání, až nakonec našla štěstí jako hospodyně a později manželka majitele horského penziónu kdesi v Alpách. Na svoji dceru nezapomínala, pouze jí nepostrádala. Anděla se proto na ni nezlobila, jen jí bylo líto, že nemůže ukázat matce svůj domov, na který byla tolik pyšná. Vždyť je tady tak krásně, povzdechla si při pohledu na bílý domek s novou červenou střechou, obklopený zelení a barevnými květy.

Sotva však stiskla kliku na brance, obrátila myšlenky úplně jiným směrem, protože zjistila, že není zamčeno. Stejně tak tomu bylo u dveří do domu. Pátrat po tom, zda zapomněla otočit klíči Svatava či Katka, však neměla sil, pouze si v duchu zanadávala, postavila krabici na stůl v obýváku a odešla do koupelny. Vlažná sprcha ji sice osvěžila, ale unavený organizmus dál volal po odpočinku. Anděla prošla chodbou a ocitla se v ložnici, jejíž okna vedla do zahrady. Rychle zatáhla žaluzie, vklouzla pod deku a během několika vteřin usnula, aniž by se starala o to, kde se právě nacházejí zbylé dvě obyvatelky domu.

Probudil ji veselý štěkot Bedřišky a tlumený hovor. Odhodila přikrývku a vyhlédla oknem ven. Uviděla Svatavu s proutěným košíkem, kráčející po boku Cyrila Motyčky. Jezevčice laškovně dorážela na hnědé nohavice hosta a málem se jí podařilo podrazit mu nohy.

„Bedřiško, nezlob,“ napomenula láskyplně Svatava svou psí přítelkyni a prošla dřevěnými vrátky, které oddělovaly louku plnou kvetoucího vřesu od přední části zahrady.

Anděla si oblékla bílé tílko a riflové kraťasy, vlasy spletla do copu a vyšla ven právě ve chvíli, kdy Svatava podávala Motyčkovi plátěný pytlík. „Vyřiď Johance, ať čaj pije vlažný, ráno, v poledne a večer jeden hrnek, drží se v teple a nic těžkého nezvedá. Zítra se na ni přijdu podívat.“

„Děkuju a přeju všem Šamankám hezký zbytek dne,“ rozloučil se Cyril a vytáhl z kapsy poněkud zmačkanou padesátikorunu, kterou se snažil vložit Svatavě do dlaně.

„Okamžitě to schovej. Ještě ti dlužíme za pokosení zahrady,“ obořila se na něj naoko přísně Svatava, chytla ho za loket a nakormidlovala na cestu vedoucí dolů do osady.

„Nazdar, Andělko,“ pozdravila snachu a starostlivě zapátrala v její tváři. „Vypadáš dost unaveně. Dáš si kafe?“

„Moc ráda. Kde je Katka?“

„Patrně u řeky. Má novou kamarádku, moc hezkou dívenku s krásným jménem Laura. Představ si, že bydlí v tom paláci na kraji osady. Jenom ona s rodiči a přitom v něm musí být nejméně dvacet místností.“

„Nepřeháněj, Svatavo, dvacet určitě ne. Odhaduju tak deset plus několik koupelen,“ usmála se Anděla. „Já osobně mám raději menší domky. Připadají mi útulnější a úklid v nich je mnohem jednodušší.“

„Pokud ovšem nemáš služebnou a hospodyni,“ podotkla Svatava a odešla postavit vodu na kávu.

Za chvíli už seděly v proutěných křeslech pod jabloní a pomalu usrkávaly černý nápoj.

„Co trápí Johanu Motyčkovou?“ zajímala se Anděla.

„Opět ledviny. Vypravili se s Cyrilem do lesa na houby, zastihl je déšť a Johanka prochladla.“

„Budeš čarovat?“

„Pokusím se, snad to zabere.“

„Určitě. Tvé schopnosti jsou obdivuhodné.“

Svatava si povzdechla. „Mám obavy, že je pozvolna ztrácím. A paměť mi také vynechává. Zase jsem nechala na noc otevřené stavení.“

„Všimla jsem si. Ale nemyslím, že by ses tím měla trápit. Vždyť i já zapomínám a to je mi teprve pětatřicet,“ snažila se Anděla zlehčit situaci. Samozřejmě jí neušlo, že už několik měsíců má Svatava problémy, ale drobné příhody jako například nedání hadice od zapnuté pračky do záchodu, ponechání těsta v míse po celý den nebo nezavření oken při bouřce a prudkém lijáku, jí připadaly spíše komické než vážné.

„Kdy plánuješ otrhat vřes?“ zeptala se, aby přivedla Svatavu na jiné myšlenky.

„V neděli má pršet, proto bychom se to toho měly pustit zítra.“

„Pokud nám pomůže i Katka, zvládneme to za jeden den.“

„Jen ji nech. Má přece prázdniny a chce si je pořádně užít.“

„Vždyť si jich také užívá do sytosti. Skoro jsem zapomněla, jak má vlastní dcera vypadá,“ postěžovala si Anděla.

„Copak může za to, že se míjíte? Já vím, není to tvá vina, ale je to tak.“

Anděla vzdychla a zadívala se na houpací síť, zavěšenou mezi silnými větvemi borovice. Ještě minulé léto to bylo nejoblíbenější Katčino místo. Teď zůstávalo prázdné a smutné.

Katka právě prožívala problematické období dospívání. Byla spokojená, když se jí matka na nic nevyptávala a především po ní nic nechtěla. Pokud byla doma, jako ochranný štít nosila neustále v ruce nějakou učebnici a v uších sluchátka od wolkmana. A pokud se Anděle někdy podařilo přimět ji k hovoru, Kateřina odpovídala na otázky velice stručně. Anděla měla pocit, že je dcera proti ní pořád v opozici a na sebemenší výtku ohledně neuklizeného pokoje nebo pozdního příchodu reaguje podrážděně nebo pláčem. Někdy to bylo k zbláznění, protože se Anděla po každém takovém střetu cítila bezradná a ptala se sama sebe, zda by měla být ve výchově důslednější nebo naopak shovívavější.

Svatava se samozřejmě přikláněla k možnosti druhé a většinou stála na straně své vnučky.

„Měj s ní trpělivost, Andělo. Je, chudinka, tak zmatená,“ litovala Katku a na snachu se dívala káravým pohledem.

„Vždyť jí přece nedělám nic zlého,“ bránila se Anděla. „Pouze chci, aby mne od sebe neodstrkovala. Ještě nedávno se mi svěřovala úplně se vším, respektovala můj názor, stála o mou společnost. Ale teď? Chová se ke mně jako bych byla cizí. Jsem přece její máma, tak proč se tak uzavírá do sebe?“

„Z malé holčičky se stává dívka, toužící po nezávislosti. A protože ještě přesně neví, co to znamená, mění své nálady jako počasí v dubnu. Já vím, že tě to trápí, ale patrně s tím nic neuděláš.“

Na tato nepříliš povzbudivá slova Anděla většinou reagovala povzdechem. Svatava měla pravdu, ale stát se pouze nezúčastněným pozorovatelem proměny své dcery z dítěte v ženu bylo pro ni nepřijatelné. Musela přece znát Katčina přání i trápení, vědět s kým se stýká, kam chodí po škole, odkud se vrací večer domů. Jen tak ji bude moci chránit, aby jí někdo ošklivě neublížil.

Když vrzla vrátka, Anděla otočila hlavu a usmála se na svoji dceru, která se blížila k jabloni. Znovu si uvědomila, jak je Kateřina hezká. Husté kaštanové vlasy se jí leskly v odpoledním slunci a opálené pokožka na pružném těle ostře kontrastovala se žlutými šaty. Byly kratičké, nesmírně sexy a Katka v nich vypadala velice žensky.

„Kam se podělo to baculaté dítě s rozcuchanými kudrlinami, pihami na nose, s věčně umazanými koleny a upatlanou pusou od sladkostí?“ zeptala se v duchu Anděla.

„Ahojte vespolek!“ pozdravila Katka, vzala si několik sušenek a zamířila do domu.

„Moment, Katko. Na chvíli se posaď a povídej, jak bylo u řeky,“ zastavila ji Anděla.

„Normálka. Horko, ale voda studená. Zítra asi vyrazím do města na koupaliště.“

„To, bohužel, asi nepůjde. Pomůžeš nám trhat vřes.“

„To nemyslíš, mami, vážně!“ zvolala Katka zoufale. „Už jsem domluvená s Laurou, že se sejdeme na zastávce.“

„Tak jí zavolej nebo k ní zajdi. Nebydlí přece daleko.“

Katka mlčela a sveřepě hleděla na špičky svých pantoflí. Evidentně byla naštvaná a zvažovala, zda má poslechnout nebo se pokusit matku přemluvit. Nakonec se rozhodla učinit ze sebe oběť matčiny zvůle a s hlavou hrdě vztyčenou poznamenala: „Vzhledem k tomu, že budu celou sobotu otročit na poli, půjdu si brzy lehnout. Dobrou noc.“

„Určitě bude brečet do polštáře,“ pravila Svatava s jemnou výčitkou.

Anděla pokrčila rameny, ale lehko u srdce jí nebylo. Co, proboha, dělá špatně? Chová se skutečně jako macecha? Tolik si přála, aby Katka strávila večer s nimi jako za starých časů, kdy až do setmění společně probíraly, co každá během dne dělala a pochutnávaly si při tom na grilované pochoutce nebo jiném kulinářském výtvoru. Anděle se stýskalo také po nocích, kdy k ní Kačenka vklouzla do postele a přitulila se jako mládě hledající útěchu a bezpečí, když její srdíčko soužilo dětské trápení nebo se bála bouřky či strašidelného snu. V těch chvílích si byly velmi blízké a tento pocit Anděla nyní postrádala.

Nakonec se potvrdila slova Svatavy, že ráno je moudřejší večera. Kateřina se objevila u snídaně s trpitelským výrazem ve tváři, snědla čtyři povidlové buchty a jako první se chopila jednoho z proutěných košíků. Během sklizně drobných fialovo růžových květů však zapomněla na roli týraného dítěte, a jak čas ubíhal, začínala nacházet v nedobrovolné činnosti zalíbení. Projevilo se to zpěvem i cukavými pohyby hlavy podle rytmu melodií, které jí proudily do uší sluchátky z wolkmana zavěšeného u pasu. Anděla se Svatavou sledovaly její počínání s úsměvem a spikleneckým mrkáním, dávaly si však pozor, aby si toho Kačenka nevšimla.

Ve čtyři odpoledne byly Šamanky hotové, s dobrým pocitem, že bylina, jejíž léčivé účinky působí především proti nespavosti, zánětům ledvin, revmatickému onemocnění a dalším neduhům, je pod střechou a může začít důležitý proces sušení.

Po lehké večeři, skládající se z chleba se sýrem a rajčaty, Katka oznámila, že odchází za Laurou a vrátí se v devět hodin.

„Ráda bych tvou novou kamarádku poznala,“ projevila přání Anděla.

„Klidně Lauru večer přivedu. Mohla by u nás přespat,“ řekla Kateřina, vypila sklenici mléka a hvízdla na Bedřišku, která zavrtěla vesele ocáskem, protože věděla, že ji čeká procházka po osadě.

Anděla se právě usadila k televizi, když se krátce po deváté objevila Katka s neznámou dívkou. Měla úzkou tvář s vystouplými lícními kostmi, velké modré oči a světlé vlasy, které jí splývaly po zádech jako zlatý závoj. Na rozdíl od Kateřiny postrádala její pokožka bronzový odstín. Budila dojem křehké bytosti, mající problém s pobytem na slunci.

„Já jsem Laura,“ představila se bez známek ostychu.

„Šamanová. Jsem ráda, že tě poznávám,“ usmála se Anděla a stiskla dívce útlou ruku.

„Tak my jdeme, za chvíli začíná bezva horor,“ oznámila Katka a zmizela s Laurou ve svém pokoji s dvoulitrovou lahví kofoly balíčkem sušenek.

„To jsme si spolu hezky popovídaly,“ pronesla Anděla ironicky sama k sobě a zahleděla se na obrazovku, kde se střídali baviči ve snaze rozesmát diváky nepříliš vydařenými scénkami. Vydržela to přesně deset minut. Potom stisknutím tlačítka na ovládači změnila barevný obraz v černočernou tmu a odešla do ložnice. Podařilo se jí ale usnout až po půlnoci, neboť k ní z dětského pokoje doléhaly výkřiky hrůzy a strašidelná hudba. Horor byl patrně hodně drsný, což šestnáctiletým dívenkám patrně vůbec nevadilo. Uznávaly totiž vše, co nebylo nudné a staromódně romantické. Anděla však dobře věděla, že Katka má citlivou dušičku, protože tajně ronila slzičky při pohádce nebo zamilovaném příběhu.

Laura nebyla jedinou osobou, se kterou Kačenka svou matku i babičku seznámila, neboť hned následující večer přivedla vytáhlého kluka s hlavou ostříhanou téměř dohola. Z plandavého černého trička mu vyčuhovala paže ozdobená tetováním a rozkrok zelených kalhot měl tak nízko, že mu byla vidět část zadku.