Zakázaná přitažlivost

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Kateřina Petrusová

Zakázaná přitažlivost – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

1.

Emily

„Nechám vás zažalovat za napadení, omezování osobní svobody, únos a zneužití pravomoci veřejného činitele! Taky nepřiměřené násilí a donucení k jízdě!“

Řidič i spolujezdec mlčeli. Ten vedle mě se na mě podíval a řekl:

„Donucení k jízdě není trestný čin ani přestupek.“

„Ale měl by být,“ ušklíbla jsem se. „Unesli jste mě přímo z práce! Dostanu padáka!“ Když jsem viděla vyděšený výraz majitele kavárny, ve které jsem pracovala celé tři dny a kde jsem zrovna začínala mít pocit, že nejsem úplně marná, mi bylo jasné, že i kdyby mě tihle frajírci v oblecích hned zase nechali jít, nebude mít o mě zájem. Takovéhle divadlo by vyděsilo i mnohem otrlejší povahy, než byl pan Zimmer. Každou mnou rozbitou skleničku skoro oplakal. Nako nec bude možná rád, že mě rádoby nenápadně odvedli agenti FBI.

Mlčeli. Byli to ti nejhorší agenti, jaké jsem potkala. Většinou to byli normální lidi a bylo úplně jedno, jestli jsou z FBI, CIA nebo z Tajné služby. Poznali vtip, snažili se neprudit víc, než bylo nezbytně nutné, a dokázali si rázně dupnout a donutit nás poslouchat, když se něco dělo. Tahle trojice vypadala jak z filmu Muži v černém. A ne, ani se nepokoušeli být vtipní jako agent J. Chovali se, jako by jim někdo nacpal mezi půlky celé balení pořádně ořezaných pastelek. Nemarnila jsem čas zjišťováním toho, jak mě našli. Kreditky jsem od odjezdu nepoužila, byly schované v tom malém bytečku, který jsem si našla – a který teď pravděpodobně někdo pod dohledem dalšího prkenného agenta vyklízel, aby mohli moje věci poslat domů. Stejně jako mě.

Nepřekvapilo mě to. Možná jsem čekala, že to přijde o den nebo dva později – vážně jsem si dala záležet na tom, aby nebylo snadné mě najít. Ale bylo jasné, že táta můj vzkaz vezme spíš jako výzvu. Jo, bude se bát, bude zuřit, ale zároveň ho bude hrozně moc bavit komandovat všechny ty z daní placené týpky a nakonec bude možná i trochu pyšný na to, že jsem se nenechala zabít, přepadnout, znásilnit nebo prodat do otroctví. Což mi ovšem nikdy nepřizná.

Senátor Evans, můj otec, byl totiž dobrodružný typ. Vychoval ze svých čtyř synů samostatné, hrdé, inteligentní a cílevědomé mladé muže a ze mě pak roztomilou slečnu, co si od těch starších mizerů nenechá vůbec nic líbit. Nějak ale zapomněl na to, že přijde čas, kdy budu vážně definitivně dospělá a budu chtít na chvíli vypadnout z kolotoče cest, rozhovorů, fotografování, natáčení, plesů, charitativních akcí, čajových dýchánků a všech míst, kde jsem se musela tvářit jako nejkrásnější holčička na světě. Když jsem ho varovala, nevěřil mi. Tak jsem odešla.

A on mě našel.

To budu mít na talíři pěkně dlouho.

V kapse se mi rozvibroval nový mobil. Byl hrozný: nic neuměl a při stisknutí jakéhokoliv tlačítka vydával zvuky, jako by měl každou chvíli prasknout a rozpadnout se na kousky, ale nic dražšího jsem si tak nějak nemohla dovolit. Ne s hotovostí, kterou jsem v Denveru vyloudila z bankomatů. Tohle číslo měli tři lidé. Můj nový šéf, můj nový domácí a mamka. Přestože tenhle křáp neměl identifikaci volajícího, věděla jsem docela jistě, kdo mi volá.

„Ahoj,“ pozdravila jsem trucovitě.

„Takže volám pozdě,“ povzdechla si. „Chtěla jsem tě varovat, že právě prošel z pracovny kolem a hrozně spokojeně mi oznámil, že už tě skoro má.“

„No, on mě ještě nemá, ale tihle nudní patroni v hnusných ob lecích už mě lapili.“ Ani na takovouhle urážku nezareagovali. Tohle si platím ze svých daní!

„Pokoušela jsem se mu to vysvětlit, ale neposlouchal mě. Nemyslí to špatně, jen prostě… New York je moc daleko, to jsem ti říkala hned.“

„Právě proto jsem jela sem. Abych byla daleko,“ vysvětlovala jsem. „Nikdo mě tu nepoznal. Nikdo. Jednou jsem šla po ulici a točil tam Woody Allen, takže kolem byli nějací fotografové. A co myslíš? Ani jeden! To by se doma nestalo.“

„Pokud by tu natáčel Woody Allen, možná by si tě paparazziové nevšímali,“ namítla mamka. Protočila jsem oči a ušklíbla se. Některé věci zůstávaly stejné, ať mi bylo šest, nebo třiadvacet.

„Co má se mnou v plánu? Uvrhne mě na zbytek života do kobky bez oken? Zamkne mě do věže? Doufám spíš v to první, víš, že nemám ráda výšky. A než mi narostou dost dlouhé vlasy na to, abych k sobě mohla pozvat nějakého náhodného kolemjdoucího, zarostu pavučinami.“

„Emily!“ Její zděšení bylo nehrané, přestože na moje řeči byla zvyklá. Nebyla ale zvyklá na to, že jsem je pronášela na veřejnosti.

Tentokrát už se mi podařilo z agenta vedle sebe vyloudit nějakou reakci. Začervenal se.

„To by mě zajímalo, na co myslíte,“ uculila jsem se. Zepředu se ozvalo tlumené odkašlání.

„Nevím, co s tebou má v plánu. Vím jen to, že vychází z domu s pohotovostní taškou. A, vida, teď si uvědomil, že se nerozloučil. Musím končit.“

Dobrá zpráva tedy byla, že táta je pořád ještě v Denveru. Tudíž mám pořád trochu času. Dalo by se těm třem kamenným tvářím utéct?

Nedalo.

Bylo zřejmé, že jim o mně řekl vážně všechno. Takže jsme se ubytovali ve dvanáctém patře hotelu Millenium Hilton. Pak už jen stačilo, aby si jeden, ten s vínovou kravatou, odtáhl ke dveřím křeslo a posadil se na něj. Celou dobu jsem strávila na gauči, a když jsem musela na záchod, skoro jsem se plížila podél zdi. Nesnášela jsem idiotské architekty, kteří si libovali v obrovských oknech.

Hovor s tátou byl rychlý a bez emocí:

„Vracíš se domů?“

„Nechci se vrátit domů, tati. Chci bydlet tak, jak si to sama zařídím, a chci něco dělat, ne sedět v nadaci a předstírat, že tam mám nějaké slovo.“

„Tvoje matka bude smutná.“

„Děláš, jako bys nevěděl, že je víceméně na mojí straně.“

„Emily, rozhodně tě nenechám samotnou v New Yorku. Něco jiného by bylo, pokud bys zůstala v Denveru a odstěhovala se do nějakého bytového komplexu v centru, ale tohle nejde.“

Nadechla jsem se, abych odsekla, že to doteď šlo v pohodě, ale nenechal mě mluvit:

„Takže máš dvě možnosti: buď se se mnou vrátíš domů, nebo zůstaneš v New Yorku, ovšem ne sama.“

Zarazila jsem se. Měl něco v plánu, jen jsem netušila, co přesně.

„Definuj ,ne sama‘.“

„Dostaneš bodyguarda.“

Mlaskla jsem a zavrtěla hlavou. Nevěřila jsem mu. Nemohlo to být takhle jednoduché. Bodyguardy jsme taky měli. Ne pořád, ale třeba celý první semestr na univerzitě mě do školy vozil Sam. Pak čekal v kavárně v kampusu a zase mě odvezl domů. Věděla jsem, že kdybych ho potřebovala, stačí stisknout pager. On věděl, že nejsem pitomá a nebudu dělat věci, které by vedly k tomu, že by se mi něco stalo a táta mi zakázal opouštět dům. Pokud bych teď měla někoho, jako byl Sam, bylo by to naprosto v pohodě. Moc v pohodě.

„A dál?“

„Čtyřiadvacetihodinové hlídání. Bude s tebou nonstop.“

Uvnitř jsem začala zuřit. Copak jsem malá holka? To nemůže myslet vážně! Jak si mám užívat svobodného života, když budu mít za zadkem nějakýho chlápka ve slunečních brýlích? Navenek jsem ale vypadala klidná. A když jsem promluvila, zněla jsem vesele:

„Jú, nonstop hlídání! Bude se mnou chodit i do sprchy? To bude super, může mi mýt záda!“

„Nepředváděj se, Emily. Pokud ti moje starost o tvoje bezpečí vadí, můžeš se se mnou vrátit domů.“

Dohled cizího člověka mi vadil. Mnohem víc mi ale vadilo, jak se mě táta snažil vmanipulovat do rozhodnutí, které on sám považoval za jediné správné. Takže jsem odpověděla:

„Beru bodyguarda. Bude sranda.“

A tak jsme se zase vydali na cestu. Vínová kravata vepředu, Šedá kravata za námi a Červená kravata, alias červenající se agent, hezky vedle mě.

Nápadnější už jsme být nemohli.

Hned na první z křižovatek se ti dva vepředu chvíli polohlasně dohadovali a přenastavovali navigaci, nakonec se shodli a zamířili jsme na druhou stranu Manhattanu.

„Jste si jistí, že jedete dobře?“ zeptala jsem se. Mlčeli. Tentokrát řídil chlápek s krycím jménem Šedá kravata. „Neměli bychom zastavit, že byste se zeptali někoho na cestu?“ Přemýšlela jsem, kolik slov jsem od nich za celý den slyšela. Asi tak deset včetně Dobrý den, slečno Evansová . Nejspíš si o mně mysleli něco nehezkého. Samozřejmě, senátorovic potomek, kvůli kterému se musí hned tři zajisté schopní muži vydat do hlubin nebezpečného Brooklynu a zachraňovat jeho život a čest. To by nakrklo každého.

„To nemohl přijet za námi?“ zeptala jsem se spíš unaveně než naštvaně, když mi došlo, že fakt míříme někam na horní Manhattan. Neobtěžovali se mi odpovědět. Jediné, co jsem od nich ještě slyšela, bylo Prosím , když jsme zastavili před nějakým domem a Vínová kravata mi pomohl vystoupit.

Když jsme zastavili u dveří, na kterých byla cedule Hard as a Rock a pod tím Bezpečnostní agentura , odfrkla jsem si. Ten ná zev byl myšlený vážně?

A senátor si objednal tuhle firmu?

Seděl v místnosti, která nevypadala ani jako kancelář, ani jako zasedačka. Prostě pokoj se dvěma pohodlnými gauči, kytkou v rohu, stolkem s pitím a sušenkami. Zakručelo mi v břiše. Ne že bych chtěla držet protestní hladovku, ale v Hiltonu mě pořád tak trochu děsil výhled ven, takže jsem jídlo odmítala. Uvědomila jsem si, že jsem naposled snídala, a bylo naprosto jasné, co udělám hned po nevyhnutelném dohadování.

„Vůbec nevypadáš, jako bys právě přeletěl půlku Států,“ řekla jsem mu místo pozdravu. Zamračil se na mě. Takhle ho nikdo z jeho voličů nikdy neviděl; na veřejnosti se usmíval, maximálně se tvářil zamyšleně, ale mračení bylo totálně mimo rady jeho PR manažerů.

„Zato ty vypadáš, jako bys spala na ulici.“

„Spala jsem v čistém a útulném bytě, můžeš se zeptat tady těch pánů,“ ukázala jsem za sebe. „S dovolením,“ zamumlala jsem pak do prostoru a vrhla se ke stolu. Čokoládové! Paráda!

„Dáte si čaj, kávu nebo něco jiného?“ ozvalo se ode dveří. Tmavovláska s upřímným úsměvem čekala na mou odpověď. „Omlouvám se za ty sušenky. Tahle schůzka byla sjednána velmi nečekaně a plné občerstvení jsme nestihli zařídit.“

„Sušenky jsou v pohodě,“ řekla jsem s plnou pusou. Táta zasyčel. Polkla jsem a dodala: „Kafe bych si dala. Dva cukry. Děkuju.“

Přesně v momentě, kdy jsem si pomyslela, že mají moc milou sekretářku, táta jen tak mimochodem prohodil:

„Joan Westová. Ředitelka bezpečnosti.“

Zastyděla jsem se. Nesuď lidi na první pohled, nepovyšuj se, nepodceňuj je – tohle všechno nám naši odmala vštěpovali a já se fakt snažila tím řídit. I to byl důvod, proč mě nevyděsil můj domácí, který vypadal jako feťák, než se ukázalo, že ve skutečnosti je to volnomyšlenkářský právník, který vybraným nájmem a bezplatnými konzultacemi pomáhá nějakému hnutí proti zneužívání zvířat v kosmetickém průmyslu. Ale tuhle šéfku jsem šmahem odsoudila do role sekretářky. Abych rozehnala svoje rozpaky, rozhodla jsem se zaútočit:

„Přijde ti normální posílat na mě agenty FBI? Myslíš, že jako nemají na práci nic důležitého? Hledat vrahy? Pohřešované? Úchyly?“

Pokrčil rameny a vysvětlil:

„Hledalo tě víc lidí, ale oni byli nejrychlejší.“

„Jak víc lidí?“

„To nemusíme řešit. Kdyby ses chovala zodpovědně, nemuselo k ničemu takovému dojít. Prostě jsem tě potřeboval najít co nejrychleji.“

„Teď už nebudete muset hledat, pane senátore,“ řekl pobaveně muž, který právě vešel dovnitř. Ten rozhodně nebyl od žádné agentury, protože jeho oblek stál víc než oblečení a boty tří kamenných tváří z FBI dohromady. „Můj člověk se postará o to, aby se vaší dceři nic nestalo.“ Takže majitel hlídačů? Vsadila bych se, že on vymyslel ten název. Vypadal jako dokonalý macho. Posadil se na druhou pohovku a podíval se na mě. „Můžu vás ujistit, slečno Evansová, že pan Trovato je absolutní profesionál a postará se o to, aby se k vám nikdo nevhodný ani nepřiblížil.“

„Vůbec nikdo,“ opravil ho táta. Macho se uculil, a tím u mě získal pár bodů.

Popadla jsem do ruky celý talíř se sušenkami a poslouchala, jak táta oznamuje, že na všech základních bodech se s panem Bavettou dohodli a že složil zálohu, ale že si to pořád ještě můžu rozmyslet. Vydat se s ním domů. Stejně tam na svátky dorazím, že ano?

Přikývla jsem. Na Vánoce jsem chtěla být doma tak jako tak. Dobře, možná jsem mohla s tím úprkem počkat do ledna, abych se nemusela hned po deseti dnech vracet. Jenže na konci ledna má narozeniny Ethan, takže bych stejně musela přijet. V únoru je pak valentýnský ples, tam bych se taky měla objevit. V březnu má narozeniny máma, sakra. Možná v dubnu kdybych zmizela, to bych měla čas až do června, kdy mají narozeniny dvojčata. Příště si to naplánuju líp.

Pak se ve dveřích objevila ředitelka Westová s podnosem s mým kafem.

A za ní se objevili dva obři.

Jeden se usmíval a zamířil k nám, druhý zůstal u dveří, založil si pracky na hrudi a vypadal docela nakrknutě.

Bylo naprosto jasné, kdo mě bude hlídat.

Henry

Vypadala jako malá, blonďatá lolitka a cpala se sušenkama. Divil jsem se, že si neřekla o mlíko.

Když jsem ji viděl, přestal jsem být na Roberta naštvanej. Tohle bude snadná a rychlá práce. Dávám jí tak dvacet minut.

Snad se nerozbrečí.

2.

Emily

Tak nějak jsem pořád doufala, že když táta uvidí, jak se toho velkýho bodyguarda vůbec nebojím, rozmyslí si to, usoudí, že jsem dostatečně způsobilá k samostatnému životu, potřese pravicí ma jiteli agentury a zase mě odveze do mého bytečku. Někdy svou naivitou překvapuju sama sebe.

„No, tak jsme tu,“ řekla jsem vesele před dveřmi s číslem 215. Byt, který jsem tak pracně hledala a kde se mi už začínalo líbit, shledal táta nechutným a zavšiveným a prohlásil, že jeho dcera, přestože je to tvrdohlavé a nevděčné stvoření, nebude v New Yorku bydlet v takové díře. A objednal mi pokoj v hotelu. Teda nám. Apartmá. Jen já a Trovato. Já a Obřík. Já a King Kong. Kráska a Zvíře.

Chudák, kdyby mě slyšel. Nemůže za to, že ho odmala krmili steroidama, no ne?

„Vážně si myslím, že není nutné, abyste tu spal taky. Než budu někam odcházet, dám vám vědět, samozřejmě s dostatečným předstihem, a vy mě vyzvednete, platí?“

Když se na mě podíval, mezi obočím se mu vytvořila vráska. Dokázala jsem si představit, co se mu honí hlavou. A cítila jsem se takhle maličká.

„No tak ne,“ pokrčila jsem rameny. Natáhl se přese mě a projel kartou čtecí zařízení. Vešla jsem dovnitř a on za mnou nakráčel s rukama plnýma tašek. Jedna malá byla jeho – asi myslel, že ho čeká nějaké jednorázové hlídání. Zbylé čtyři byly moje a byl v nich můj veškerý zdejší majetek. Z Denveru jsem zmizela s krosnou a velkou kabelou, tady jsem si pak dokoupila věci do kuchyně a do koupelny – a on pobral do dvou tlap všechno. Pikolíka s vozíkem odmítl pouhým pohledem už ve vstupní hale. Jo, fakt vypadal docela děsivě.

Prošla jsem obě ložnice a zjistila, že jsou naprosto identické. Vybrala jsem si tu nalevo, aniž bych byla schopna říct proč. Položila jsem si kabelku na noční stolek a vrátila se do obýváku pro své věci. Trovato byl pryč, ale nedělala jsem si naděje, že by odešel úplně. Přesně v tom okamžiku se vynořil z druhé ložnice, tentokrát už jen v košili, a šel zkontrolovat okna.

Neřekl mi ještě ani slovo. Mluvil se svým šéfem, krátce a nabručeně. Tátovi řekl, že to bude v pořádku. A to bylo všechno.

Bezva. Můj newyorský život bude vypadat tak, že budu bezcílně bloumat městem (protože dcera senátora nesmí dělat v žádné zaplivané kavárně, řekl táta. Co kdyby na mě přišli novináři?! Vůbec nesmí pracovat! Jedině v předem schválených neziskovkách nebo nadacích!) s velkým a tichým hlídacím psem. Bylo mi jasné, že cílem tohohle manévru bylo, abych se začala nudit a vrátila se domů. Ale i kdybych se měla ukousat nudou, nenechám tátu vyhrát. Jen se budu muset nějak zbavit toho hlídače.

Na vymýšlení plánu jsem měla moře času. Tenhle pokoj měl účet otevřený na neurčito, takže bych tu klidně mohla bydlet roky. Však já vymyslím, jak se toho chlapa zbavit.

Henry

Dobře, možná jsem ji trochu podcenil. Mělo mi dojít, že je na hlídání zvyklá. Měl jsem se tvářit trochu hůř. Jenže je trochu rozdíl mezi zjednáním respektu u nalitýho chlápka a u usmívající se křehotinky, která se ze všech sil snaží vypadat statečně. Myslel jsem si, že ji nemůžu nějak moc vyděsit, aby se nesložila. Chyba. Byla odolnější, než se zdálo.

Jak že to říkal Robert? Jednoduchá věcička na hodinku nebo dvě?

Jasně, šéfe.

Když zmizela ve své ložnici a zavřela za sebou dveře, otevřel jsem lednici a vyndal si colu. Senátor řekl, že jídlo a pití je samozřejmostí, tak proč bych se upejpal, že. Vytáhl jsem z tašky její složku, tenoučkou, jen to, co mi Jo narychlo zjistila. Díky za ty dary!

Byla to hodná holčička ze zatraceně spořádané rodiny. Jedinou vážně úchylnou věcí bylo pojmenování dětí. Všichni od E. Hvězdné iniciály E. E. Docela strašný. A nezapamatovatelný. Zajímalo by mě, jak všem těm klukům doma říkají. Nejspíš Hele, ty v tom modrým triku . Nebo jim přidělili čísla.

Elliot a Eliah je přece úplně stejný, ne?

Došel jsem si pro další pití; z jejího pokoje nebylo slyšet nic. Když jsem se nalepil na dveře, měl jsem pocit, že jsem zaslechl sprchu, ale jistej jsem si nebyl. Klepl jsem a otevřel dveře. Jestli bude nahá, tím líp pro mě – a ji to vyděsí. Měl jsem smůlu, nepobíhala tam svlečená. Vážně byla ve sprše. Budu si s ní muset ujasnit, že mi to má hlásit a nechávat pak dveře do ložnice otevřené, abych slyšel, kdyby se něco dělo. Druhé patro, vlastně spíš třetí, protože recepce byla ve zvýšeném přízemí, bylo dost vysoko, aby sem nemohl nikdo vylézt, navíc jí nic nehrozilo, ale stejně jsem chtěl mít přehled.

Sedl jsem si na postel, napil se a pokračoval ve čtení. Vystudovala angličtinu. Premiantka, jedna z nejlepších v ročníku. K čemu jako je, učit se řeč, kterou mluvím? Ale co já vím, nejsem synek politika, že jo.

A to bylo všechno. Žádné zlozvyky, závislosti, problémy se zákonem. Ideální svěřená osoba.

„Promiňte?“ ozvalo se ode dveří. Stála tam v triku a nějakých teplákových kalhotách, na hlavě měla turban z ručníku. Vypadala, že se docela zabydlela. To mi nedělalo moc velkou radost – mám s sebou jen náhradní košili, spodky a ponožky. Jestli slečna Evansová do zítřejšího večera neodjede, budu se muset shánět po dalším oblečení.

Zabručel jsem, že ji jako slyším.

„Mohl byste mi pomoct odsunout postel?“ Šel jsem za ní, zvědavý, proč chce něco někam odsunovat. „Kdybyste to mohl šoupnout ke zdi,“ řekla a zase vypadala jako lolitka. Štvalo mě to; nevěděl jsem, jestli mám chuť ji někam zavřít, aby na mě takovýhle kukuče nemohla dělat, nebo ji spíš rovnou ohnout o pelest.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Protože chci?“ Pokrčila rameny a zamračila se na mě. Pak se její výraz změnil zase zpátky na hodňoučkou holčičku a pípla: „Prosím?“

Mátlo mě, že vypadá, tváří se a chová jako jedna ze šlapek, se kterýma si šéf užíval zamlada, ale přitom musí být fakt chytrá a navíc vychovaná. Nesnášel jsem tyhle ženský hry. Neměl jsem trpělivost na to, abych nějak odhadoval, co se po mně vlastně chce . Radši jsem prostě odsunul postel ke zdi naproti oknu a pak si šel po svých. Zapnul jsem si v ložnici televizi, naladil sportovní kanál ESPN a doufal, že slečna každou chvílí pochopí, že bude fakt lepší, když se sebere a odjede domů.

„Promiňte?“

Jets se zrovna po nádherný rozehrávce cpali dopředu.

„No?“ Hlavně po mně teď nic nechtěj a nemluv!

„Chtěla bych si objednat něco k jídlu.“

Dvacet yardů, makej! Ještě kus, ještě – ty jsi ale lempl! Taková krásná akce, a nic z toho.

„Cože?“ otočil jsem se na slečnu Evansovou. Stála tam s rukama založenýma na hrudi, což samozřejmě přitahovalo můj pohled tam, kde se vůbec neměl ocitnout. Tenhle výraz jsem znal. Jo ho uměla taky. I Paige ho na mě zkoušela. Vsadil bych se, že to mají vrozené. Udělal jsem botu. Neměl jsem si všímat fotbalu, jas ně. „Pardon,“ dodal jsem. Ona je ta, kdo platí. Tedy její otec, ale peníze dostanu kvůli ní.

„Objednávám si jídlo. Co si dáte?“

Pokrčil jsem rameny. Ještě jsem nenašel jídelní lístek a nechtělo se mi ho louskat před ní. „To, co vy?“ zkusil jsem. Přikývla a zase odešla. O chvilku později při reklamní pauze jsem ji šel zkontrolo vat. Dveře k ní byly zavřené. Naklonil jsem se k nim a uslyšel tytéž reklamy, které běžely v mé televizi. Dívala se na fotbal? Tím u mě rozhodně o trochu stoupla, to jsem musel přiznat.

Pak ale zas klesla, když se objevila pokojová služba a přivezla na vozíku dva saláty, sodovku a celozrnné bagely. Jsem fakt idiot. Jak mě mohlo napadnout, že to malé stvoření bude jíst něco, co mi chutná?

„Děláte i hamburgery?“ zeptal jsem se toho chlápka. Řekl, že samozřejmě. Objednal jsem si dva středně propečené a k tomu hranolky a nachos. Dal jsem mu drobný a on slíbil, že si pospíší.

Steelers nám dávali docela na prdel. K tomu jsem byl hladovej a ve vedlejší místnosti jsem měl blonďatou lolitku. Takže když mi zazvonil mobil a na displeji se objevilo Robertovo jméno, neskákal jsem nadšením zrovna vysoko.

„Jak to jde?“ zeptal se neutrálně.

„Jak asi myslíš, že to jde? Sliboval jsi, že je to krátká, jednorázová záležitost, jen na hodinku, maximálně na dvě – a teď sedím v hotelu a k jídlu mám salát!“

„Kdo by to do ní řekl, co?“

„Že jí salát? Já jo, kdybych trochu přemejšlel.“

„Mohl jsi zůstat o hladu, nestěžuj si. Senátor byl taky překvapený tím, že souhlasila a odjela s tebou. Asi si musíme pořídit někoho děsivějšího. Možná stárneš. Nešedivíš? Šediví chlápci nevypadají děsivě.“

„Hele, víš co?“ zavrčel jsem na něj. Chtěl jsem mu říct, kam přesně má jít, ale ozvalo se:

„Promiňte?“

Potlačil jsem nadávku i chuť zaúpět a obrátil se k ní. Tázavě jsem zvedl obočí.

„Máte tam jídlo.“

„Já vím,“ odpověděl jsem. Nemůže mi dát na chvíli pokoj? Nemůže zalézt do pokoje a třeba telefonovat s kamarádkama? Hodiny? To holky v jejím věku dělají, ne?

„Měl byste si to sníst, dokud je to čerstvé.“ Stála ve dveřích, maličká, ale tvrdohlavá jako beran.

„Měl bys poslechnout, Henry,“ přidal se Robert. Beze slova jsem mu to típnul. Přemýšlel jsem, jak se z toho salátu vymluvit, ale naštěstí se ozvalo zaklepání na dveře. Moje spása!

„Pardon –“ Protáhl jsem se kolem ní, bylo to fakt o fous, a otevřel muž z hotelové obsluhy. Uviděl slečnu Evansovou a zatvářil se spiklenecky. Odklopil stříbrný poklop a obřadně řekl:

„Vaše hamburgery, hranolky a nachos, pane.“

„Díky,“ zazubil jsem se na něj. Jeho úsměv trochu povadl. Ně kteří lidi berou odkryté zuby jako hrozbu, tohle byl evidentně jeden z nich. Zavřel jsem za ním dveře a zamířil se svou opravdo vou večeří do své ložnice. Ve dveřích jsem se otočil na stále zkoprnělou slečnu Evansovou a prohlásil jsem: „Můžete sníst i můj salát.“

Vypadala rozladěně.

Emily

Sledovala jsem, jak Jets dostávají příšerný klepec od Pittsburghu, chroustala jsem syrovou zeleninu a nadávala si. Až sem vonělo jeho maso, o avokádovém dipu k nachos ani nemluvím. Příště se na takovýhle blbiny vyprdnu.

Poučení? Salátem se bodyguard zahnat nedá.

3.

Emily

Nákupy! Teď, když nemusím řešit, kolik hotovosti mi ještě zbývá, protože jsem byla odhalena a vyčmuchána, můžu na ně klidně vyrazit!

To se mu určitě nebude líbit. Ha!

„Promiňte?“ Zaklepala jsem na dveře jeho pokoje. Připadala jsem si jako pěkná mrcha, musela jsem ho hrozně vytáčet. Eric mi doma pořád dokola opakoval, že když jsem přehnaně slušná a dělám ty své oči, má chuť mě praštit, protože ví, co se mi přitom honí hlavou a že si z něj dělám jen legraci. To ale nebyla úplně pravda; někdy jsem tu slušnost myslela naprosto upřímně. Byli lidé, před kterými jsem měla vtíravý pocit, že bych se měla poklonit. Trovato k nim ale nepatřil, takže ano, dělala jsem tak slušnou, aby si na mě nemohl stěžovat tátovi, ale cílem bylo vytočit ho do ruda.

Přísahala bych, že jsem z pokoje zaslechla zavrčení. Vypadalo to, že nerad vstává. Zaťukala jsem znovu a nezapomněla říct o něco hlasitěji:

„Promiňte, pane?“

Když se dveře najednou prudce otevřely a já zírala na jeho nahý hrudník, vyděsilo mě to. No, ne vyděsilo, spíš zaskočilo, protože to bylo nečekané a… Tak jo, vyděsilo mě to. A když jsem se mu pak podívala do obličeje, nevydržela jsem to a o krok ucouvla. Oči měl zarudlé, levou tvář měl zmačkanou a vypadal, že mu každou chvíli začne z nosních dírek syčet pára. A zase neřekl ani slovo, jen se na mě kabonil.

Hlavou mi bleskla vzpomínka na Elliota a Eliaha, když jsme s Ethanem v šest ráno, asi dvě hodiny po jejich návratu z nějaké pařby, nastavili oba jejich budíky, k tomu alarm na rádiu a ze dveří jsme dálkovým ovladačem zapnuli televizi v momentě, kdy to všechno začalo zvonit a pípat. Vypadali tenkrát podobně. Takže z toho vyplývá jen to, že můj hlídač je děsný spáč a rozhodně není skřivan. Určitě mě nechce zardousit, jen je rozespalej. Nebudu se ho bát.

„Mohli bychom tak za hodinku vyrazit na nákupy? Prosím?“ Mrk mrk.

Utrousil něco, co znělo jako prdele , ale zabručel to tak, že jsem si fakt nebyla jistá. Otočil se ke mně zády a šel k posteli, aby si mohl z nočního stolku vzít mobil. Musela jsem uznat, že zezadu vypadal dobře, na chlapa jeho věku. Kdyby byl o pár let mladší, o něco menší a trochu společenštější, možná bych se pokusila provést něco, po čem by pak táta hrozně moc litoval, že mě tu s ním nechal.

„Mám vám objednat snídani?“ zeptala jsem se vesele. Zamračeně zvedl hlavu od displeje a potom pomalu kývl, jednou. Obrátila jsem se k telefonu v obýváku a strašlivě jsem se lekla, když se ozvalo lehce vyděšené:

„Ne! Vlastně ne! Objednám si sám. Za chvíli.“

Měla jsem co dělat, abych zapadla do své koupelny a zapnula naplno sprchu dřív, než jsem se rozesmála nahlas. Večerní salát ho asi vyděsil. Teď už je každopádně probraný.

Po snídani, kterou nám doručili nadvakrát (já francouzské tousty, džus a latté, on snad všechno zbylé jídlo, které v hotelové kuchyni měli – přísahám, byl toho asi metrák a snědl to všechno!) jsme vylezli z pokoje a vydali se k výtahu.

„Co přesně potřebujete?“ Vypadalo to, že dneska bude hovornější než den předtím. A to přesto, že jsem ho vzbudila tak brzo.

„Všechno,“ řekla jsem. Nebyla to pravda; chtěla jsem si pořídit hlavně pár knížek, protože s sebou jsem si nebrala nic a už jsem měla takový absťák, že jsem i hotelový řád přečetla do posledního písmenka. A taky svou oblíbenou vanilkovou pěnu do koupele, protože jsem v koupelně měla velikánskou vanu. A možná něco na sebe. Taky nějaké sladkosti. Lednička v obýváku byla ráno úplně vyjedená a já z ní nesnědla nic, takže bylo jasné, že i když zavolám pokojovou službu a nechám ji doplnit, moc dlouho to nevydrží. No a nový mobil se svým starým číslem. Ten vrzající jsem už nechtěla ani vidět, takže tenhle uměl všechno, na co jsem si dokázala vzpomenout, a ještě víc.

„Všechno,“ zopakoval po mně. Přikývla jsem. „Takže kam mám jet?“

„To netuším,“ přiznala jsem. „Nějaké nákupní centrum? Velké? Aby tam bylo všechno, na co si vzpomenu?“

Neřekl nic, dokonce se ani netvářil naštvaně. Byla jsem si jistá, že ho půlden v obchodech utahá, a když totéž navrhnu zítra, uteče s křikem. Bodyguardi nesnášeli obchody. A obchodní centra je přiváděla na pokraj šílenství, protože v nich bylo narváno, ať se tam člověk vypravil v jakoukoliv dobu. Pořád do vás někdo šťouchal, všude byla tlačenice, někdy vás proud lidí od bodyguarda oddělil a odnesl na protější stranu široké chodby… Jo, mohla bych se mu na chvíli ztratit! A pak zavolat tátovi, že prostě někam zmizel a já jsem tu úplně sama – ne, moment, nic takového. Ztratit se mu můžu, ale rozhodně pak nebudu volat domů. Hned bych byla naložena do letadla nebo klidně do nějakého tajného vrtul níku některé z agentur a svištěla bych do Colorada jedna dvě. Cí lem je donutit Trovata, aby zdrhl.

Celou cestu autem jsme mlčeli. Netušila jsem, co se honí hlavou jemu. Já osnovala plány a přehrávala si možné situace. Určitě budu muset několikrát jít na záchod a strávit tam pěkně dlouhou dobu. Taky bude fajn, když nakoupím fakt spoustu knížek a nechám ho, aby je za mnou nosil, místo abychom je uložili do auta. Sice je velikej a silnej, ale pár těžkých tašek začne po chvíli vadit každému. Otestováno na celé rodině. A určitě musím vběhnout do parfumerie a donutím ho očuchat všechny nejšílenější vůně, které si vybavím.

Pokradmu jsem se na něj podívala. Řídil dobře, sebejistě, klidně. Nepanikařil a tohle velké auto se k němu prostě hodilo. Nepustil si rádio, nezapnul ani navigaci. Musela jsem uznat, že tohle mu jde. Vypadal, jako by New Yorkem jezdil už dlouho.

Na chvilku mě napadlo, že bych ho možná měla litovat. Dělá jen svou práci, neměla bych mu to takhle ztěžovat.

Přesně v ten moment jsem začala poznávat okolí.

„Promiňte?“ řekla jsem, teď naprosto necíleně. „Kam přesně jedeme?“

Neodpověděl. Dal levý blinkr, počkal, až projede auto v protisměru, a zahnul do ulice, ve které měla kanceláře jejich firma.

„Pane?“ ozvala jsem se znovu. Tentokrát se na mě krátce podíval, zase s naprosto nerozluštitelným výrazem na tváři.

„Nákupy,“ prohodil pak.

Vůbec nic jsem nechápala.

Henry

„Ale hlídat jsi ji měl ty!“ Vypadal docela vytočeně. Přemýšlel jsem, jestli jsem náhodou nepřekročil nějakou hranici. Ale neudělal jsem nic strašnýho. Chtěla na nákupy, zařídil jsem jí nákupy. Takový nákupy, který ji budou bavit.

„Vždyť Jo ji nenechá utéct,“ řekl jsem nakonec. Robert zavřel oči a zamumlal:

„Co jsem komu udělal?“

„Hele, já fakt nevím, proč tak vyšiluješ,“ zastal se mě Johnny. „Hlídáme ji, aby neutekla. Protože papá senátor ji chce mít pod dohledem. Nic jí nehrozí, nikdo po ní nejde, nikdo jí nevyhrožoval. Vlastně ani nikdo neví, že tu je. Tak ji nech, ať si užije hezký do poledne s někým, kdo nákupům trochu rozumí.“

„Je pravda, že Jo vypadala, že se jí ten tvůj nápad líbí, co?“ podíval se Robert na mě.

„Líbí se jí jakýkoliv nápad, který zaručuje, že od nás bude mít na chvíli pokoj,“ uchechtl se Johnny.

„Je nervózní z těch příprav. A v noci si nařizuje budíka a chodí si telefonovat přes net s Paige. Do toho –“ Zmlkl, zamračeně se na nás podíval a pak mávl rukou ke dveřím. „Dost. Ven. Nebudu vám nic říkat. Padejte. A Henry, zavolej jim a zjisti, jak jsou na tom a jestli nepotřebujou vyzvednout nebo něco. Jsi za ně obě zodpovědnej, jasný?“

Neodpověděl jsem, stejně žádnou odpověď nečekal. Poslední dobou byl trochu mimo. Palbot se mě ptal, jestli vím, co se nám se šéfem děje, ale mně do toho nic nebylo. Jediný, co mě zajímalo, bylo mít práci, mít za ni prachy a mít klid. A všechno jsem to měl, i když klid mi občas lezl na mozek. Člověk léta v něčem žije, a pak se to najednou všechno otočí a neděje se prakticky nic.

Vytočil jsem na mobilu Joino číslo, to na slečnu Evansovou jsem ještě neměl. Moje chyba. Možná bych jí mohl dát štěnici, jen lokátor, jakmile zjistím, co na sobě nebo u sebe nosí pořád.

„Jsme v pohodě, Henry,“ ozvala se šéfka. Zněla spokojeně, rozhodně nebyla nakrknutá tak, jak bych byl já, kdybych se musel motat po obchodech.

„Mám pro vás přijet?“

„Už asi můžeš vyrazit. Zrovna jsme si říkaly, že si zajdeme někam na oběd, tak by ses mohl přidat a něco pojíst. Co za hodinu v Modernu? Stihneš to?“

Sice jsem vůbec netušil, o čem mluví, ale řekl jsem, že jo.

A pak jsem se prodíral totální zácpou a hledal místo k zaparkování a dorazil o dvacet minut pozdějc hladovej jak vlk. A místo hospody s jídlem na mě čekala sterilní bílá věc se stejně sterilníma číšníkama a třema pitomejma kostičkama masa na obrovským talíři.

„Říkala jsem Emily, že tohle musí ochutnat. Vaří tu moc dobře a jednou za čas si tu dám celé tříchodové menu i s dezertem a moje chuťové buňky jásají.“ Jo vypadala nadšeně. Už ďoubala malinkou vidličkou do ještě menšího dezertu. Nechápal jsem, jak z tohohle může být urvaná, když má doma Theresu. Slečna Evansová už měla svoji porci… porcičku snědenou a určitě litovala, že do sebe dostala asi dva gramy tuku.

Moje chuťový buňky mi daly vědět, že to asi fakt bylo maso. Rozhodně neskákaly radostí.

Želé z citronové trávy jsem odmítnul. Copak jsem kůň?

Jo pak ani nechtěla odvézt, měla na drátě Roberta, který vyzvedl malou Amy, a společně jeli sem do centra, nejspíš aby měli na chvíli pokoj od úplně všech. Pobral jsem těch pár tašek, které za dopoledne a kus odpoledne moje klientka nakoupila, a zamířil k autu.

„Potřebovala bych do nějaké internetové kavárny, víte o něčem takovém?“ Neřekla ani jedno promiňte .

„V hotelu není?“

„Co?“

„Internet.“

„To asi jo, ale já nemám notebook. Nenajde nějakou kavárnu ta vaše navigace?“

Možná jsem ji měl nechat Jo až do večera. Copak vím, kde je nějaká kavárna s internetem? A hledat to v navigaci, to se mi fakt nechtělo. Jenže slečna byla docela neodbytná. Když jsem se vymluvil na to, že řídím, řekla, ať zajedu ke kraji. Nakonec jsem musel udělat to, co po mně chtěla. Pořád jsem si nepamatoval, jak v menu navigace byly jednotlivé položky, protože jsem ji používal fakt minimálně, takže najít, kde se hledají nějaké budovy v okolí, trvalo trochu dýl. Naštěstí ten fajn ženskej hlas přeříkával všechno nahlas.

Jenže nic nenašel.

„Internetová.“

„Cože?“ Asi jsem na ni vyjel trochu víc, protože jsem se fakt snažil vymyslet, co teda budu dělat a kde seberu počítač. Možná kdybych ji vzal zpátky do firmy?

„Internetová kavárna. Máte tam internová. Proto to nic nenašlo.“

„Krám jeden!“ Ve skutečnosti jsem chtěl říct něco úplně jinýho, ale za ten rok do mě Robert vtloukl (ne doslova, na to se má moc rád), že před klienty se mluví zásadně slušně. Dal jsem si pozor na hláskování a najednou už byla navigace doma a já si mohl vybrat, kam pojedu.

Internetová kavárna byla fajn. Měli tam dokonce nealko pivo, takže když slečna Evansová vypadala úplně zabraná do toho, co se děje na její obrazovce, zůstal jsem sedět u malého baru a užíval si sice nealkoholického, ale piva. Bylo tam skoro plno, většinou samí mlaďoši. Vzadu byl nějaký oddělený prostor, odkud se občas ozýval hlasitý řev. Chlapík za barem mi vysvětlil, že tam jsou herní počítače a že se tam scházejí mladí kluci a navzájem po sobě střílejí. Napadlo mě, že bych to měl někdy zkusit. Určitě bych v tom byl dobrej.

Pak jsem uslyšel její hlas. Trochu mimo mě napadlo, že jsem fakt borec, když jsem na ni vyladěnej po necelejch čtyřiadvaceti hodinách, a to na mě přitom celou dobu mluvila tak sladce, že se mi ani nechtělo ji poslouchat. Teď stejně sladce odpovídala, že si umí poradit sama. U jejího stolku s počítačem stál vytáhlej hubenej fracek, nemohlo mu být víc než dvacet, a vypadal totálně dychtivě. Vstal jsem a vydal se k ní. Zaslechl jsem toho pitomce, jak mluví o tom, že dokáže fakt najít cokoliv a taky zná všechny weby, který by kočička jako ona mohla chtít vidět.

„Nemám zájem, díky,“ odsekla mu a do sladkého hlásku se dostal kus něčeho ostrýho. Vypadala sice roztomile a křehce, ale ti čtyři starší bratři mi napovídali, že nebude úplně skleníková kvě tinka.

„Hele, já tomu fakt rozumím mnohem víc než ty,“ kasal se blbeček. To už jsem stál přímo za její židlí.

„A je ti to k ničemu, protože slečna ti jasně řekla, že nemá zájem,“ dokončil jsem za něj větu. Víc jsem udělat nemusel. Prostě jsem jen stál a díval se na něj. Kavárna ztichla, jen zezadu se ozývalo nadšené halekání. Tohle bylo na téhle práci fajn. Ke zjednání pořádku v drtivý většině případů stačilo se prostě postavit, narovnat a trochu se zamračit. I teď to zabralo; vtíravý počítačový maniak zamumlal, že chtěl jen pomoct, a zmizel. Zbytek lidí se pohledy jen pomalu vracel k tomu, co dělal předtím.

„No, teď jste tu vyděsil asi úplně každýho, gratuluju,“ řekla polohlasně a obviňujícím tónem.

„Jo,“ souhlasil jsem. K baru jsem se nevrátil. Přitáhl jsem si volnou židličku a posadil se do uličky vedle ní. Tvářila se neutrálně, ale když za ní o něco později přišla mladá holka s kusem papíru a poprosila ji o podpis, protože určitě musí být filmová nebo hudební hvězda, hodila po mně pohledem, za který by se nemusel stydět žádný zabiják.

4.

Emily

Zabouchla jsem za sebou dveře od jeho ložnice, opřela se o ně a křenila se jako magor. Kdybych věděla, že vykolejit ho je takhle snadné, udělala bych to hned první večer a byl by pokoj! Takovej velkej chlap a takhle se stydí! Kriste, to byla sranda, jak se bleskově kryl a nevěděl, jestli skočit zpátky do koupelny, nebo se vrhnout za postel, málem jsem se neudržela a zaryčela smíchy.

Tak jo, příště mu tam nevtrhnu hned po zaťukání. Které neslyšel, protože právě vylézal z koupelny. Nahý.

Škoda, že má tak velké dlaně.

„Potřebovala jste něco?“ Objevil se v obýváku o něco později a po červeném nádechu jeho tváří nebylo ani stopy. Velký, drsný bodyguard ve stejné košili, jakou měl na sobě včera. Uvědomila jsem si, že měl s sebou jen malou koženou brašnu, do které se mu moc věcí nemohlo vejít. Táta to všechno řešil moc narychlo, takže chudák Trovato asi netušil, že tu se mnou zkysne na neurčito. Do kud se nevrátím do Denveru nebo dokud táta neusoudí, že si fakt dokážu poradit sama. Možná bych mu mohla navrhnout, aby si dojel pro nějaké další oblečení a svoje věci.

Anebo vlastně ne!

Jsem strašlivě zákeřná. Ethan by ze mě měl radost. Až budu někde na moment sama, třeba na dámských záchodcích, musím mu to zavolat.

„Potřebuju na nákup,“ řekla jsem vesele. Snažila jsem se ne myslet na to, že jsem ho před chvílí viděla úplně nahého, ale jeho pokerová tvář mi připomínala, jak nepokerově se tvářil před chvílí.

„Už zase?“ zeptal se a bylo vidět, že ho to rozhodilo. Věděl, že Jo má na dnešní den domluvené schůzky s několika významnými zákazníky, aby jim předala vánoční dary ještě před odletem na dovolenou. Kdepak, dneska mě nemá komu hodit na krk.

„Včera jsem nestihla všechno, co jsem potřebovala,“ pokrčila jsem rameny. Hlavně knížky. Nudila jsem se. Vymýšlení způsobu, jakým se ho zbavit, mi fakt nemohlo vystačit na celý den. Měla jsem pocit, že začínám zakrňovat. Potřebovala jsem mezi lidi, po třebovala jsem něco dělat – ale ne v některé z „prací“, které mi nabídl táta. Jenže s bodyguardem za zadkem jsem fakt nemohla jít žádat o práci v nějaké další kavárně nebo kdekoliv jinde. Navíc můj hlídač určitě dostal nakázáno, aby mi veškeré takové pokusy překazil. Viděla jsem to v té internetové kavárně – stačilo, aby se objevil neškodný prudil, a Trovato naběhl a tvářil se jako rotvajler. „A dneska bych potřebovala, abyste šel se mnou vy,“ dodala jsem. Jedinou jeho reakci bylo skoro nepatrné nakrčení čela. „Bu du mít těžké tašky.“ Uculila jsem se na něj a bylo mi jasné, že si zase musí myslet něco o prdeli. Byl ale profík, takže jen řekl:

„Za jak dlouho?“

„Za deset minut,“ navrhla jsem a šla se obléct.

O hodinu později jsem procházela mezi regály knihkupectví a užívala si tu vůni nových knížek, kterou nemohla přehlušit ani klimatizace, ani pachy zaměstnanců a zákazníků, ani chabé pokusy osvěžovačů vzduchu. Milovala jsem listování knížkami, přejíždění bříšky prstů po hřbetech vyrovnaných vedle sebe, čtení známých i neznámých jmen, objevování skrytých pokladů ve slevách a nejnižších policích. U pokladny se mi už tyčila pěkná hranička a ještě zdaleka jsem neprošla celou plochu obchodu. Přistihla jsem se, že na chvíli jsem zapomněla na to, ve kterém městě se nacházím a kdo je tu se mnou. Když jsem do Trovata omylem narazila mezi zahraničními autory a cestopisnou literaturou, vrá tila jsem se zpátky do reality.

„Nenudíte se?“ vyhrkla jsem. V obluzení knížek jsem zapomněla na to, že mi vlastně vadí a chci se ho zbavit. Dokonce i moje vlastní rodina nesnášela, když se mnou kdokoliv z nich musel do knihkupectví – co teprve úplně cizí mužský, který si o mně nejspíš myslí, že jsem úplně pitomá. „Když tak si klidně běžte dát někam kafe, já tu ještě chvíli budu.“

„To je v pohodě,“ zabručel a šel si stoupnout dál, aby se mi nepletl do cesty. Díky své výšce nemusel být hned za mnou; viděl přes police i přes lidi a hlídal si mě zezadu. Kdybych se rozhodla mu zdrhnout, tady by to nešlo.

Jenže kdo by utíkal svému nosiči, že jo.

„Nechcete taky něco ke čtení?“ napadlo mě, když jsem se chtěla vydat k pokladně s další várkou knížek a on stál za mnou s připravenýma rukama, aby to udělal za mě.

„To je dobrý,“ zahučel a zmizel. Moc svou práci žral. Normální by přece bylo, kdyby popadl do ruky nějakou knížku a prolistoval ji, ne? Nebo aspoň komiks. Mně přece nic nehrozí, nehlídá mě proto, že by po mně někdo šel. Klidně si mohl sednout do jednoho z těch křesel a na chvíli si odpočinout. Prolistovat si knížku o bitvách nebo co já vím, co ho baví.

Lidi, kteří nemají rádi knížky, mě přinejmenším znervózňují.

Nakonec jsem neodolala a přihodila na nečekaně vysoký komín knih ještě Detektiva od Haileyho. Protože o bodyguardech měli jen tu blbost, co podle ní natočili film s Costnerem, a takovou knížkou by mě nejspíš ubil k smrti. Nebo by si to špatně vyložil. Těžko říct, co by byl větší průšvih.

Po zaplacení (bylo moc fajn mít zase dost peněz na téměř cokoliv) jsem mu nabídla, že může odnést nákup do auta zaparkovaného v podzemních garážích, ale odmítl. Když jsem otevírala dveře dámských záchodů, stál tam se třemi těžkými papírovými taškami a mně ho bylo skoro líto.

Henry

Slečna Evansová se rozhodla, že si v hotelu otevře knihovnu. Jinej důvod pro nakoupení takový spousty knížek jsem fakt nedokázal vymyslet. Já věděl, že ženský jsou na nákupech úplně mimo a vůbec nemyslí a chovají se jako pipky, ale myslel jsem, že nakupujou hadry, šminky a serepetičky. Ona naběhla do knihkupectví a strá vila tam skoro hodinu a půl.

Dítě senátora, no. Senátor nemůže mít úplně pitomý děti. Asi.

Když byla na záchodě deset minut, začal jsem být trochu nervózní. Jestli budu muset jít dovnitř a zjišťovat, jestli nemá nějaký problémy, navíc ověšenej knížkama, vážně mi to zkazí náladu. O pět minut pozdějc jsem se jedný vycházející ženský zeptal, jestli tam vevnitř nezkolabovala malá blondýna. Trochu se mě bála, ale vypadlo z ní, že tam nikdo neleží, ale v jedné kabince někdo telefonuje. Tři minuty nato jsem to nevydržel a strčil dovnitř hlavu.

„Tohle jsou dámy, blbečku!“ oznámila mi ženská s obrovským afrem od umyvadel. Dokázala se na mě i přes odraz v zrcadle a při malování očí tvářit pěkně nabroušeně. Bavila mě.

„Jen koukám, jestli je živá,“ uklidnil jsem ji. Pak jsem rozpoznal hlas slečny Evansové. Nerozuměl jsem, co přesně říká, ale mluvila vesele, dokonce spíš nadšeně, a pořád se chichotala.

„No, asi ti s někým zahejbá. Proč by jinak chodila cukrovat na hajzlíky?“ ušklíbla se ta černoška. Netušil jsem, co na to říct, takže jsem zase vycouval.

Trvalo to dalších skoro deset minut, než vylezla ven. I teď měla mobil u ucha. Aspoň se zatvářila omluvně a ukázala prstem nahoru. Kývl jsem a poslouchal, jak se loučí se svou matkou.

„Omlouvám se, ale musela jsem všechny obvolat,“ řekla, když konečně schovala telefon do kabelky. Vypadala spokojeně. Vlastně mi připadalo, že tak jako září. Nedalo mi to a zeptal jsem se:

„Všechny?“ Chtěl jsem vědět, kdo jí takhle zvedl náladu. Odpověděla bez zaváhání:

„Všechny bráchy. Mám čtyři. A kdybych zavolala jen jednomu, ti zbylí tři by se to dozvěděli a pak by mi volali a seřvali by mě, že jim jsem se neozvala. Občas jsou trochu na hlavu, ale mám je ráda. Máte nějaké sourozence?“

„Ne.“

„To je hrozná škoda. Prvních pár let si všichni vzájemně lezou na nervy a perou se, ale jakmile se dostanete přes pubertu, je to moc fajn.“

„To je možný,“ souhlasil jsem, protože jsem zase netušil, co jí na to říct. Že jsem rád, že jsem byl sám? Že bát se ještě o někoho dalšího by bylo nad moje síly? Tahle holka neměla tušení, že ne každej má spoustu skvělých sourozenců, bezva matinku a tatíka, co zaplatí všechno, a dokonce zařídí, aby na ni někdo dával pozor. Kdybych jí řekl, kdo ve skutečnosti jsem a co jsem dělal, nejspíš by omdlela. Nebo s křikem utekla. Malá, naivní slečinka.

„Omlouvám se,“ řekla najednou. Podíval jsem se na ni a zjistil jsem, že už nezáří a pozoruje mě spíš překvapeně.

„Za co?“

„Nevím. Tváříte se rozzlobeně. Je mi líto, že jsem byla tak dlouho na záchodě a neřekla vám to předem.“

„To je jedno. Můžete si dělat, co chcete. Teda skoro.“ Třeba chodit bez zaklepání ke mně do pokoje zrovna v momentě, kdy vylejzám z koupelny úplně nahatej. První, co mi blesklo hlavou, když jsem ji uviděl, bylo, že teď mě zavřou, protože z toho udělá sexuální obtěžování nebo rovnou znásilnění. Překvapila mě, protože se dobře bavila. A teď mě překvapila znovu, protože… Nevím, prostě si mě všímala víc, než bylo normální. Koho kdy zajímalo, jak se tvářím?

Zamířila mlčky ještě o patro výš, mezi restaurace a kavárny. Ocenil jsem to, měl jsem hlad a bylo mi jasný, že než se dostaneme do hotelu a než mi dovezou jídlo, bude mi v břiše kručet pěkně nahlas. Vybrala si mexickou restauraci a nad jídelním lístkem se mě zeptala:

„Budete se chtít stavit pro nějaké oblečení?“

Zarazil jsem se. Jo, tohle byla věc, po který jsem docela toužil, a vůbec mě nenapadlo, že by jí to nějak došlo. Měl jsem v plánu tam zajet v noci; ověřil jsem si, že když usne, spí tvrdě a klidně bych se mohl na dvě hodiny ztratit, abych si doma vyzvedl víc oblečení. Nechtělo se mi volat Johnnymu nebo Robertovi, aby se mi zas někdo z nich producíroval po bytě, a nechtělo se mi volat jim uprostřed noci do hotelu, protože jejich ženy by si na mně pak smlsly. Vytrhla mi trn z paty.

„Kdyby vám to nevadilo,“ řekl jsem. Než jsem se dostal přes předkrmy, byl u nás číšník. Objednal jsem si tapas a burito, protože to museli mít v každé mexické hospodě. Ona mě překvapila, protože si objednala steak a k tomu tu velkou pečenou bramboru.

„A co salát?“ zeptal jsem se dřív, než jsem se stihl zamyslet nad tím, jestli je to vhodný.

„Uvidím, jestli mi na něj zbyde místo,“ usmála se. Pak se začala přehrabovat v těch taškách s knížkami a nakonec přede mě jednu položila.

„Co to je?“ nechápal jsem.

„Napadlo mě, že by vás to mohlo bavit. Četla jsem to, je to takový chlapský čtení a je to vážně skvěle napsané.“

„To ale nebylo potřeba,“ zamumlal jsem zaskočeně.

„Kdyby vás to nebavilo, tak to normálně třeba někomu dejte,“ navrhla a už nezněla tak jistě. Neměl jsem v plánu tu knížku někomu dát, to fakt ne. Doma jsem jich pár měl, většinou taky detektivky, ale žádná z nich nebyla v pevný vazbě a všechny jsem si koupil sám, i když to bylo spíš mučení. „Nebo jste to už četl?“ napadlo ji.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „No… děkuju. Hm.“ Připadal jsem si jako totální debil. Co jsem měl dělat? Zavolat Robertovi a zeptat se, jestli můžu dostávat knížky? Nebo jí na rovinu říct, že čtení mi jde jak psovi pastva a přečíst tohle mi bude trvat tak půl roku? Ne, to fakt ne. „Hezká,“ vyhrkl jsem nakonec, zběžně ji prolistoval a pak ji dal zase do tašky. „Děkuju.“ Připadal jsem si jak debil.

Což jsem vlastně byl.

Emily

Hezká. Řekl o knížce, že je hezká. Ani si nepřečetl anotaci. Pěkně mě vytočil, ale snad si toho nevšiml. Ignorant jeden. Vsadím se, že jeho nejoblíbenější čtení jsou pornočasopisy. A v telce kouká na fotbal a tisící opakování Pobřežní hlídky. Blbeček.

Teď jsme stoupali po schodech k jeho bytu, i když jsem mu tvrdila, že můžu počkat v autě. Trval na tom, že musím jít s ním, jinak prý nikam nepůjde a zase pojedeme do hotelu. Měla jsem ho něčím praštit. Tvrdohlavej, zabejčenej chlap!

Odemkl dva zámky na dveřích a vešli jsme dovnitř. Zahučel něco o uklízení – pochopila jsem, že mě varuje, že není uklizeno, ne že po mně chce, abych uklidila. Zmizel v dalších dveřích a já udělala tři kroky dál do bytu. Rozhlédla jsem se po obýváku s ku chyňským koutem a netušila jsem, o jakém neuklízení mluvil. Byt byl malý, dvoupokojový, ale čistý. Zařízený obyčejně, prakticky, bez ozdob. Nikde žádné fotky rodiny nebo kamarádů, ani přítelkyně nebo ženy. Nenosil prstýnek, ale netušila jsem, jestli někoho má. Tady žil určitě sám. Na polici vedle přehrávače se krčilo pár paperbacků. Nakoukla jsem blíž a odolala nutkání si hlasitě odfrknout. Krvavý detektivky na jedno přečtení, něco ja ko harlekýnky pro chlapy. A Haileym opovrhoval!

„V lednici je pití, kdybyste měla žízeň!“ houkl na mě z ložnice. Usoudila jsem, že trocha něčeho by bodla, takže jsem došla do kuchyňského koutu a otevřela lednici. I ta byla čistá, díkybohu žádné pochodující věci nebo smradlavá překvapení. Vzala jsem si plechovku coly, a zatímco jsem ji otevírala, dveře lednice se zabouchly.

Nejdřív mě napadlo, že Trovato má dítě, které mu něco napsalo. Pak jsem se podívala pořádně.

MLÍKO

ČISTI OBPADU

MLETÍ MASO

FASOLE

ZELENINU

CHLEP

Chviličku jsem na ten papír s kostrbatým písmem zírala a říkala si, proč to tu má. Pak mi to všechno secvaklo dohromady. Ten boj s navigací. To, že dneska při obědě koukal do jídelního lístku mnohem déle než já, ale číšník se ho nakonec musel ptát, jaký druh burita si dá, a musel mu přeříkat, jaká mají. To, jak nevěděl, co dělat s tou knížkou. Jak si ani nic neprohlížel. A včera mu na tom obědě objednala jídlo Jo. Teda – doporučila mu, co si má dát, a on na ni bez řečí dal, i když si pak tu uměleckou porci prohlížel docela nešťastně.

Pomalu jsem ucouvla od ledničky a opřela se o kuchyňský pult. Nechtěla jsem, aby mě přistihl u svého seznamu nákupu. On evidentně nestál o to, abych zjistila, že má problémy se čtením. A já nechtěla, aby věděl, že to vím.

„Hotovo,“ oznámil mi o pár vteřin později a nesl cestovní tašku, do které už se mu určitě pár kusů oblečení vešlo.

„Doufám, že jste si s sebou vzal i něco jinýho než košile a obleky. A že toho máte hromadu.“

Zarazil se: „Proč?“