Do třetice

všeho zlého

Copyright © Jana Abrahamová, 2015

Elektronické vydání © Palmknihy, 2015

ISBN PDF 978-80-7486-217-5

ISBN ePUB 978-80-7486-215-1

ISBN Mobi 978-80-7486-216-8

Vrah stál v odlehlém koutě zahrady a vyčkával, až světla v domě zhasnou. Snažil se zadržet dech a zachovat si chladnou hlavu, ale vzrušení, způsobené především nedočkavostí, bylo příliš velké. Konečně. Bylo slyšet jemné klapnutí domovních dveří, otočení klíče v zámku a drobné kroky, spěchající směrem ke garáži. Tmavý stín se odlepil od drátěného plotu, protáhl se kolem šípkových keřů a následoval ženu, které zbývalo jen pár minut života.

I.

Monotónní zvuk kol ukolébal většinu cestujících nočního rychlíku do spánku. Kamila sledovala černou tmu za oknem, přerušovanou občas záblesky světel, připomínající hvězdy padající z vesmíru. Jízda vlakem byla pro ni vždy příjemná relaxace přinášející uklidnění a příležitost k nerušenému zamyšlení. Opřela si hlavu o měkké koženkové opěradlo a se zavřenými víčky si promítala události posledních dnů, které byly vyplněny přípravami na cestu. Nechtěla si brát příliš mnoho věcí, protože si nebyla jistá, zda skutečně dokáže uzavřít pomyslná dvířka dělící jí od dřívější existence, kterou dosud přijímala jako samozřejmost. Jaký bude její příští život?

Vždy, když se vracela do Bystřice, pociťovala dojetí a nepatrný smutek, protože zde vyrůstala a vzpomínky na šťastné dětství a dospívání během dvaceti let, co bydlela s rodinou v Praze, vybledly jen nepatrně. Měla je ukryté v podvědomí a stačil nepatrný impuls, aby se opět vrátily. V dálce zahlédla světla města, které jí mělo poskytnout útočiště. Vstala, aby sundala kufr. Dosáhnout na držadlo aniž by ztratila rovnováhu, však nebylo vůbec jednoduché, neboť balancovala na špičkách s pažemi zdviženými nad hlavou. Konečně stáhla zavazadlo dolů a opustila kupé. Nepříjemné kvílení brzd ještě neutichlo a ona už nedočkavě otevírala dveře a pohledem přelétla prázdné nástupiště. Působilo příjemný dojmem především díky spoustě rozkvetlých muškátů, padajících v těžkých trsech přes okraje truhlíků. Žluté stěny budovy, stejně jako hnědé lavičky barevně ladící se zábradlím a odpadkovými koši, svědčily o tom, že nádraží je věnována starostlivá péče. Také mladá výpravčí v modré uniformě vypadala velmi úhledně. Stála vzpřímeně s plácačkou v ruce, pozorně sledovala dění ve svém království a usmívala se na každého, kdo vstoupil na perón. Bylo patrné, že svoji práci bere velmi vážně a navíc jí přináší uspokojení.

Kamila seskočila ze schůdků a s několika cestujícími vešla do malé nádražní haly sloužící současně jako čekárna. Těžký kufr jí při chůzi bolestivě narážel do kotníku, proto zamířila k nejbližší lavici, na kterou se posadila.

Doufala, že se každou chvíli objeví Marta. Tak moc se těšila na setkání, že jí chvilka čekání nemohla zkazit náladu. Neviděly se téměř rok, ale pravidelně si psaly i telefonovaly, takže věděly o všem, co jim každodenní život přinášel.

Hala se zcela vyprázdnila. Tlumené světlo, vycházející ze zářivky na stropě, vytvářelo v místnosti téměř strašidelnou atmosféru. Obrovské masařka vytrvale dorážela na okenní tabulku. Její sebevražedný pokus dostat se ven byl doprovázen bzučením, které nepříjemně rušilo ticho a bránilo unavenému vědomí podlehnout únavě. Kamila raději vstala, protáhla se a pohlédla na velké hodiny visící nad staženým okénkem pokladny. Ručičky na bílém ciferníku ukazovaly dvacet minut po půlnoci. Rozhodla se, že Martě zavolá. Přístroj hladově spolkl pětikorunu, ale na vyzvánění nikdo nereagoval. Poslední mince, kterou v peněžence měla, zůstala kdesi v útrobách telefonního automatu.

„Díky za pomoc,“ řekla rozladěně a pleskla dlaní zrádnou plechovou skříňku.

Rozhodla se počkat ještě deset minut. Pokud Marta nezdvihala telefon, je s největší pravděpodobností už na cestě k nádraží. V rohu místnosti stál automat a Kamila dostala chuť na limonádu. Jakmile si uvědomila, že už nemá žádné drobné, jako naschvál pocítila pálení v krku. Ve své fantazii si přestavila pramínky chladné tekutiny plnící pohárek a žízeň se stala ještě intenzivnější.

Raději se snažila se myslet na něco jiného. Vzpomněla si, že místo automatu stávala v rohu místnosti obrovská kamna, krásně vyhřívající čekárnu během chladných měsíců. Zvláště v době sněhových kalamit, kdy vlak míval často zpoždění, choulil se kolem hrozen studentů dojíždějících do okresního města. Kamila s Martou měly rády tyto chvíle malého spiklenectví, kdy se společně s ostatními modlily, aby se zdržení protáhlo alespoň na hodinku.

Dnes v noci ovšem není čekání vůbec romantické. Žádná kamna tady nejsou, radiátory jsou ledové a ona tady stojí sama, nervózní a ospalá. Měla už dost nejistoty, proto popadla kufr a vydala se směrem k východu. Před nádražím ani v nejbližším okolí nebylo živé duše, takže měla pocit, že je jediným bdícím člověkem ve městě. S lítostí zaregistrovala, že na prostranství zmizely dvě obrovské palmy, které bývaly v letním období neodlučitelnou součástí železniční stanice. Patrně zašly stářím nebo musely ustoupit stánku s občerstvením, jehož reklamní plakáty lákaly cestující i náhodné kolemjdoucí k zakoupení osvěžujícího nápoje, rychlého pokrmu nebo cigaret. Na rozdíl od veselého ruchu, který zde zcela jistě během dne panoval, působilo nyní toto místo ponuře. Dřevěné okenice stánku byly pečlivě zavřené a zajištěné pevnými zámky, opěradla několika plastových zelených židlí byla překlopena ke stolkům. Prázdné otvory uprostřed svědčily o tom, že slunečníky uschoval raději majitel uvnitř, aby se nestaly kořistí zlodějů.

Kamila stála na chodníku a z dlažebních kostek jí do těla začínal pronikat chlad. Připadala si zoufale opuštěná a z představy, že bude nucena jít dva kilometry pěšky opuštěnými ulicemi, jí naskočila husí kůže.

Náhle uslyšela zvuk motoru a spatřila osvětlenou cedulku „taxi“, která se spásně přibližovala. Kamila vkročila do vozovky a začala mávat rukama z obavy, aby ji řidič nepřehlédl.

Odechla si, když černý Renault zastavil přímo před ní.

„Svezete mne Na kopeček?“ zeptala se mladého muže s kšiltovkou, kterého měla chuť obejmout. Pozdrav raději vynechala, protože si nebyla jistá, zda je vhodné říci dobrý den nebo dobré ráno.

„Samozřejmě, madam,“ vlídně odpověděl, naložil objemné zavazadlo a otevřel zadní dveře. Poděkovala a s úlevou vklouzla dovnitř. Zaregistrovala vůni citrónu, kterou vypouštěl žlutý papírový stromeček zavěšený na zrcátku a sametový hlas Hany Hegerové, vycházející z autorádia. Jízda nočním městem a píseň Levandulová jí ukolébala do lehkého spánku, ze kterého jí nešetrně probudil rozčilený hlas: „Ten blázen jede v protisměru!“

Otevřela oči a sledovala, jak taxikář na poslední chvíli stočil volant doleva a zabránil tak střetu s vozidlem řízeným ženou, jejíž vylekanou tvář Kamila na okamžik zahlédla ve světle reflektorů. Auto, které je ohrozilo, ujíždělo dál, jakoby se nic nestalo.

Řidič taxi zastavil a obrátil se dozadu na Kamilu. „Jste v pořádku? Omlouvám se, ale musel jsem prudce strhnout volant. Kvůli takovým šílencům mám někdy chuť spálit řidičák,“ svěřil se.

Kamila viděla, jak se mu chvějí ruce. Chvilku trvalo, než se uklidnil a znovu nastartoval. Na konci příkrého kopce cesta skončila.

„Jsme na místě. Mám počkat, kdyby náhodou nebyli doma?“ zeptal se řidič.

„Ne, děkuji, přítelkyně mě určitě čeká,“ odmítla, protože si všimla světla, vycházejícího z garáže umístěné nedaleko domu. Zaplatila, prošla pootevřenou brankou a vydala se po pěšince rozdělující rozlehlou zahradu. Když postavila kufr u domu ponořeného do tmy, několikrát se zhluboka nadechla těžké vůně květů a sena šířící se teplou nocí. Konečně je u cíle své cesty. Je načase překvapit Martu, která se pravděpodobně vrtá v motoru auta a pokouší se odstranit závadu. Kamila se usmála a zamířila ke garáži. Venku stál zelený fait s rozsvícenými světly.

„Haló, jsem tady,“ zavolala Kamila potichu. Nedočkala se však žádné odezvy, proto se protáhla mezi autem a dokořán otevřenými vraty dovnitř.

Marta ležela nehybně na betonové podlaze a pod tělem se jí rozlévala sytě červená kaluž splývající s barvou halenky. Vyhrnutá šedá sukně odhalovala štíhlé nohy a kousek bílých kalhotek. Na pokrčeném koleni bylo vidět ošklivou odřeninu, ze které vytékal pramínek krve.

„Proboha, Marto, co se ti stalo?“ vykřikla Kamila a poklekla na zem. Na bezvládné ruce nenahmatala žádný tep. Odhrnula světlé vlasy slepené krví, které zcela zakrývaly obličej, a přiložila prsty na krk, kde marně čekala alespoň na slabounký pohyb tepny. Výraz plný utrpení a skelný pohled rozšířených modrých očí také nedával příliš naděje, naopak svědčil o blízkosti smrti. Kamila opatrně položila Martinu hlavu zpět na zem a rozhlédla se kolem. Poblíž těla uviděla zakrvácenou kovovou tyč. Uvědomila si, že Martě někdo hrozně ublížil a ten někdo je možná ještě tady. Cítila, jak se jí po celém těle rozlévá strach a panika. Na pár vteřin byla ochromená, neschopná jakéhokoliv pohybu. Věděla však, že pokud chce zavolat pomoc, musí se vzpamatovat a co nejdříve překonat vzdálenost, dělící ji od telefonu v domě. Vstala a rozběhla se k domovním dveřím. Temné stíny v zahradě měly podobu přízraků a šelest větví připomínal plíživé kroky. Představa neviditelných chapadel za zády ji ještě více hnala kupředu. Když konečně stiskla kliku na domovních dveřích, zjistila, že je zamčeno. Zvonit nemělo cenu, protože děti se mají vrátit z prázdnin zítra nebo pozítří. Přešla k oknu v přízemí, vyzula si botu a podpatkem rozbila sklo. Rychle odstranila střepy, protáhla se dovnitř a chvíli tápala ve tmě, než našla vypínač. Pak zamířila k telefonu a vytočila číslo záchranky i policie. Když položila roztřesenou rukou sluchátko, cítila, že šok, který byla nucena přemoci, začíná působit. Proběhla ještě celý domek, aby se přesvědčila, že je skutečně prázdný. Potom se vrátila ke garáži, vyčerpaně se svezla k zemi a sevřela do dlaní Martinu ledovou ruku, jakoby do ní chtěla přenést trochu ze svého tepla. Strach z nebezpečí, které jí stále ještě mohlo hrozit, se odsunul v jejím vědomí kamsi do pozadí. Celá její bytost byla prostoupena zoufalstvím a beznadějí, protože tušila, že sanitka, jejíž houkání zaslechla v dálce, pospíchá zbytečně. Schoulila se do klubíčka, hlavu položila na chvějící se kolena a rozplakala se. Přestala vnímat realitu, zůstala zcela netečná k postavám, které se náhle začaly hemžit kolem, nevšímala si záblesků fotoaparátů ani slabého cinkotu přístrojů v rukou kriminalistů. Snad si ani neuvědomila, že ji kdosi odsunul stranou a přes ramena přehodil teplý svetr.

„Paní Marková, můžeme si promluvit?“

Muž, který Kamilu jemně uchopil za loket, měl příjemný hlas a svou rozložitou postavou budil respekt. Obrysy jeho obličeje viděla přes závoj slz rozmazaně. Utřela si dlaní oči a popotáhla nosem.

„Jsem inspektor Javůrek,“ představil se a vytáhl z kapsy velký bílý kapesník, který jí vložil do dlaně.

Mlčky jej přijala a vysmrkala se. Nemohla však promluvit ani udělat jakýkoliv další pohyb.

„Půjdeme raději dovnitř. Je chladno,“ vyzval jí a pomohl vstát.

Kývla a udělala několik kroků. Pak se ohlédla nazpět a spatřila, jak dva muži nesou černou rakev. Sledovala je pohledem, dokud neuložili Martino tělo do tmavého auta, připomínajícího hladovou obludu chystající se spolknout kořist. Pocítila nutkání zabránit tomu, aby její přítelkyně osaměla v té hrozivé tmě, ale muži pohřební služby byli rychlejší a dveřmi, které s prásknutím zavřeli, definitivně oddělili mrtvou od živých. Kamila zoufale pohlédla na inspektora, který lehce zavrtěl hlavou. Pochopila, že nemá smysl cokoliv dělat, protože smrt svoji oběť zpět nevrátí. Sklonila hlavu a odevzdaně se nechala odvést do domu.

V kuchyni se usadila ke stolu a vděčně přijala kávu, přestože jí kofein nedělal dobře. Ale může se ještě cítit hůře, než právě nyní? Když se jí před několika měsíci rozpadlo manželství a nevěděla co dál, Marta jí nabídla útočiště a ona se chytila této nabídky jak tonoucí stébla. Po dlouhé době se opět na něco těšila a svou budoucnost začala vidět v mnohem veselejších barvách. Co bude teď dělat a co si počnou Zuzka a Tomík? Při vzpomínce na Martiny děti se znovu rozplakala.

Přemysl Javůrek trpělivě čekal, až se uklidní. Dojetí, které pocítil při pohledu na ni, ho trochu zaskočilo. Seděla schoulená na židli, světlý kalhotový kostým pomačkaný a špinavý. Rozmazané líčidlo zanechalo na jejím drobném obličeji černé šmouhy lemující červený nos. Tmavé nakrátko ostříhané vlasy měla rozcuchané a vlhké od ranní rosy.

Všiml si, že krvácí, proto otevřel několik skříněk, aby našel lékárničku. Když zručně vyčistil a ovázal ránu, opatrně položil její ruku na stůl. Jemné doteky Kamilu přiměly na něj pohlédnout. Všiml si, že oči pod opuchlými víčky má oříškově hnědé.

„Paní Marková, řekněte mi, prosím, jak jste našla paní Urbanovou a co přesně jste dělala,“ požádal ji.

Potom stiskl knoflík miniaturního přístroje a pozorně vyslechl její vyprávění. Ze zkušenosti věděl, že ne každý by se zachoval tak statečně. Setkal se i s takovými účastníky tragických událostí, kteří v panice a šoku utekli z místa neštěstí a lékaře i policii zavolali mnohem později nebo vůbec.

Čím déle hovořila, tím obtížněji skládala dohromady slova. Artikulovala velmi pomalu a vlastní hlas vnímala jako hlas cizí osoby. Opravdu si přála pomoci, snažila se nevynechat nic, co mohlo být pro policii důležité, ale zároveň toužila utéct z kruté reality, schoulit se někam do kouta a spát.

„Položím vám ještě pár upřesňujících otázek a pak vás nechám odpočinout. Vzpomeňte si, vešla jste do všech místností?“

„Ano. Vlastně ne, nahoře jsem všude rozsvítila a ode dveří nakoukla dovnitř.“

„Jak jste se dostala potom z domu?“

„Dole u dveří visely na věšáčku klíče, tak jsem odemkla,“ náhle se odmlčela a pokrčila čelo. „Nebylo to asi správné. Měla jsem zavřít, zhasnout světla a nechat vše v původním stavu, že?“

„To je v pořádku,“ uklidnil ji.

„Hrozně mě mrzí, že jsem nepřijela dřív, mohla jsem tomu možná zabránit,“ povzdechla si Kamila.

„Buďte ráda, že jste se s vrahem nesetkala, mohl ublížit i vám.“

„Asi ano,“ uznala a promnula si spánky, ve kterých cítila bolestivé tepání.

„Paní Urbanová žila sama?“

„S dětmi, ale ty jsou naštěstí ještě na prázdninách.“

„A manžel?“

Zavrtěla hlavou.

„Paní Marková, vidím, že jste hodně vyčerpaná. Máte kde přespat? Tady zůstat nemůžete, protože mládenci potřebují ještě několik hodin pracovat.“

Bezradně pokrčila rameny.

„Odvezu vás do hotelu, snad budou mít volný pokoj,“ rozhodl se. Pokračovat mohou zítra. Vlastně už dnes, protože brzy bude svítat.

Za chvíli už oba sjížděli do centra. Skupinka mužů, kteří jako pilní mravenci prozkoumávali centimetr po centimetru garáž a okolí domu, se dál věnovala své práci.

Inspektor Javůrek zaparkoval před jediným hotelem ve městě. Nápis „Zlatý kalich“ svítící nad vchodem a tlumené světlo vycházející z haly jakoby zvaly poutníky k návštěvě a odpočinku. Mladá recepční, aniž by dala najevo překvapení z jejich příjezdu v tak časnou ranní hodinu, podala Kamile po nezbytných přihlašovacích formalitách klíč od jediného volného pokoje.

Inspektor odnesl Kamile kufr k výtahu a stiskl tlačítko. Měl v úmyslu doprovodit ji nahoru, protože si všiml jejích malátných pohybů svědčících o nesmírném vyčerpání.

„Děkuji vám, ale to už zvládnu sama,“ odmítla jeho pomoc a on pocítil zklamání.

„Pro jistotu si vezměte tohle,“ řekl a podal jí dva prášky na spaní.

Vděčně se usmála a podala mu ruku.

Když kabina výtahu začala stoupat vzhůru, zalitoval, že není v jeho silách přitáhnout ji zpět.

Vzdychl a pohlédl na hodinky. Byl nejvyšší čas vrátit se na místo činu. Po cestě uvažoval, proč se nemůže stále zbavit myšlenky na Kamilu Markovou. Čím ho tak upoutala? Vždyť ani pořádně neví, jak doopravdy vypadá. Dnes by na žádný společenský večírek rozhodně jít nemohla. Usmál se při vzpomínce na její vzhled připomínající špinavého vrabčáka po ranní koupeli v kaluži a začínal se těšit na další setkání.

Pokoj, do kterého Kamila vešla, byl velmi malý. Na dvou postelích, přisunutých k sobě, ležely čistě povlečené deky a polštáře vonící po jasmínové aviváži. Na nočních stolcích stály veselé lampičky ve tvaru hříbků. Kromě skříně a malé ledničky, na které stála váza se žlutými kosatci, nebyl už v místnosti žádný nábytek. Shodila ze sebe šaty, prosklenými dveřmi vešla do koupelny a stoupla si pod sprchu. Pramínky horké vody krásně uvolnily ztuhlé svaly a rozlily do žil blahodárné teplo. Po spláchnutí mýdlové pěny získala pokožka opět ztracenou hebkost a vůni. Kamila zastavila vodu, zabalila se do měkké osušky, která přilnula na její vlhké tělo a vsákla do sebe všechny kapky. Chvilkový pocit tepla a bezpečí, který pocítila v této náruči, vystřídala těžká malátnost. Byla tak vyčerpaná, že neměla už sílu vytáhnout z kufru noční košili ani kartáček na zuby. Jen nechala spadnout osušku k nohám, vklouzla nahá pod chladnou přikrývku a zavřela oči. Prášky na spaní zůstaly ležet na nočním stolku.

Vtom zazvonil telefon a zaplašil spánek, vkrádající se pod víčka. Nahmatala ve tmě sluchátko. „Prosím.“

„Javůrek. Paní Marková, mrzí mne, že vás ještě ruším, ale mohla byste přijít do recepce? Našli jsme Zuzku Urbanovou.“

Trvalo pár vteřin, než našla v kufru župan. Oblékla se a s obavami pospíchala dolů. „Našli Zuzku? Znamená to snad, že je také mrtvá?“ ptala se sama sebe a z představy, že někdo ublížil i Martině dceři, jí přeběhl mráz po zádech.

Uklidnila se, když viděla v hale sedět plavovlasou dívku, opírající se hlavou o stůl.

Přistoupila k ní a pohladila jí po vlasech. Zuzka zvedla hlavu, postavila se a padla Kamile kolem krku.

„Ach, teto, já jsem tak ráda, že jsi tady,“ snažila se sdělit mezi vzlyky. Kamila jí pevně objala kolem ramen a tázavě pohlédla na inspektora.

„Strážníci ji našli při obchůzce v parku na lavičce. Tvrdě spala. Když se na oddělení po dvou kávách probrala, snažili se jí šetrně sdělit, že je její matka mrtvá. Není na tom nejlépe, stále pláče a tak jsem ji přivedl za vámi. Domů teď stejně nemůže,“ vysvětloval inspektor.

„Udělal jste dobře, děkuji vám.“

Napadlo ji, zda jsou všichni policejní inspektoři tak ohleduplní a milí.

Přemysl Javůrek se díval za odcházející dvojicí žen a doufal, že si navzájem pomohou překonat bolest. Potom se rozjel zpátky do ulice Na kopečku, aby se připojil ke svým kolegům, kteří se mezitím přesunuli ze zahrady do domu.

Vilka byla zařízená s důrazem spíše na pohodlí než přepych. Prostornou chodbou se dalo vejít do malé kuchyňky nebo pokračovat do většího obývacího pokoje s jídelním koutem. Světlý nábytek v místnostech spočíval na kobercích hnědé a béžové barvy. Závěsy a potahy s jemnými vzorky oživovaly jednobarevné tóny a dokreslovaly celkový dojem příjemného domova. Při pečlivém průzkumu však bylo patrné, že tady chybí mužská ruka. Přemysl si všiml uvolněných držadel na kuchyňské lince, špatně těsnících kohoutků, nedoléhajících prahů a dalších drobností, které obvykle neujdou pozornému oku pána domu.

Po lehce vrzajících dřevěných schodech vystoupil do prvního patra, aby si prohlédl další pokoje. Vytáhl z náprsní kapsy zelený blok a rozevřel jej na první nepopsané stránce. Těchto oblíbených pomůcek nashromáždil během své policejní praxe několik desítek a nedovedl si vyšetřování bez nich představit. Vždy, než začal psát drobným písmem první poznámku, přepadl ho zvláštní pocit vzrušení a nedočkavosti. A pokud se přiblížil ke konci sešitu zároveň s koncem případu, byl spokojený. Mnohokrát se kritizoval za tuto dětinskost, ale nemohl si pomoci. Také nyní, když začínal vyšetřovat smrt Marty Urbanové, nemohl si odpustit tento malý rituál spojený s úvahami, jak dlouho potrvá, než případ dokončí a bude-li mu stačit jeden sešit. Vůbec si nepřipustil možnost, že by pachatel unikl trestu. Přemyslovi Javůrkovi se zatím vždy podařilo dovést vyšetřovaní, které mu bylo svěřeno, do zdárného konce a ani nyní nehodlal udělat výjimku. Na to byl příliš odpovědný, houževnatý a věrný zásadě, že člověk, co dokáže zabít bez slitování, nemá mezi slušnými lidmi co dělat.

Hotelový pokojík se teď v tlumeném světle lampičky zdál ještě menší.

„Kdo to mohl mamce udělat?“ zeptala se Zuzka, stulená s Kamilou pod jednou dekou.

„Nemám tušení,“ zašeptala Kamila.

„Ani jsem se s ní nerozloučila. V poslední době jsme si přestávaly rozumět a často jsme se hádaly. Teď je mrtvá a já jí už nemůžu říct, jak moc mne to mrzí. Pro tebe to také musí být strašné, znaly jste se tak dlouho.“

Kamila jen přikývla. Hrdlo měla sevřené a věděla, že kdyby promluvila, rozbrečela by se také.

Před očima se jí kmitl obrázek malé Zuzky s copánky, usedavě naříkající nad rozbitým malým akváriem, které dostala k desátým narozeninám. Tak dlouho přenášela skleněnou kouli z místa na místo, dokud se jí nevysmekla, nespadla na zem a nerozbila se na tisíc kousků. Než stačili zachránit oranžovou rybku bezmocně se třepetající mezi střepy, stala se kořistí pohotového kocoura. Zuzka proplakala tenkrát celý den a nikomu se jí nepodařilo utišit.

„Víš co, vezmeme si obě prášek na spaní a zkusíme usnout,“ rozhodla Kamila. Poslední co si uvědomila než se propadla do spánku, bylo Zuzčino oddychování přerušované občas tichým vzlyknutím a vlhká noční košile, promáčená na rameni od dívčiných slz.

II.

Probudil ji sluneční paprsek, který příjemně hřál na tváři. Chvilku se překvapeně rozhlížela kolem sebe, než si uvědomila, že není doma, ale v cizím pokoji a obklopují jí neznámé předměty. Zůstala klidně ležet, aby nevzbudila Zuzku a pomalu si promítala události včerejší noci. Potom ve vzpomínkách zabloudila ještě dál do minulosti.

Vybavilo se jí květnové ráno, kdy modrá obloha a zlatavý sluneční třpyt slibovaly krásný jarní den. Náladu měla přímo úměrnou počasí. Pohybovala se po kuchyni tanečním krokem a zkoušela sladit hlas s Helenou Vondráčkovou, opěvující mořskou pláž s neobvyklým názvem. Nalila do hrnků čaj a blaženě nasála jeho ovocnou vůni. Na talířek poskládala několik kousků nedělní bábovky a doprostřed stolu položila cukřenku a citron, rozkrojený na dvě poloviny. Potom se posadila a čekala na Petra, až přinese noviny, pro které pravidelně chodíval do stánku na rohu ulice, zatímco ona chystala snídani. Když se konečně objevil v kuchyni bez novin, s vážným výrazem a čelem pokrčeným do několika hlubokých vrásek, napadlo ji, že se muselo stát něco vážného. Možná vyhořel stánek nebo se zhroutil dům v sousedství a zahradil ulici. Vzhledem k tomu, že měla bujnou fantazii, proběhly jí hlavou ještě další katastrofy, které je dnes připravily o čtenářskou chvilku.

„Chci ti sdělit, Kamilo, vážné rozhodnutí,“ prohlásil, když klesl na židli. „Neříká se mi to lehce, ale dal jsem slib, který hodlám dodržet,“ soukal ze sebe těžkopádně a ona začínala být mírně podrážděná.

„Co se děje? Mluví jako filmový hrdina,“ řekla si pro sebe a čekala. Neměl totiž rád, když mu skákala do řeči. Do práce stejně přijdou pozdě, tak na nějaké chvilce už nesejde.

Vzdychl a pohlédl jí do očí. Potom už bez zaváhání pokračoval.

„Zamiloval jsem se do jiné ženy a chci s ní žít. Scházíme se už několik měsíců a nebylo by fér vůči ani jedné z vás, abych ti dál tajil její existenci. O rozvod požádáš ty nebo se toho mám ujmout sám?“

Slova prosta jakýchkoliv emocí pronikla do jejího vědomí jako údery zvonu. Když jí došel smysl toho, co říká, pomyslná ruka jí sevřela hrudník i krk tak silně, že se nemohla nadechnout. Stejně jako umírajícímu v posledních minutách i jí se teď promítla léta jejich společného života.

Seznámili se před jednadvaceti lety v létě u Balatonu a od první chvíle věděli, že k sobě patří. Oba štíhlí, tmavovlasí a zamilovaní až po uši, budili pozornost okolí. Stále si měli o čem povídat a navíc cítili, že se vzájemně fyzicky přitahují. Po návratu z dovolené se pak vídali každý víkend. Buď Kamila jezdila za Petrem do Prahy, nebo on za ní do Bystřice. Ale týden se zdál zoufale dlouhý. Neviděli jiné východisko jak být stále spolu, než se vzít. Svatba byla v Bystřici a pak se Kamila přestěhovala k Petrovi, který dostal od podniku byt na Smíchově. Bylo to krásné období, radovali se z každé nové věci, z narození Jakuba, z jeho prvních krůčků, slovíček, i úspěchů ve škole. Byli k smrti vyděšení, když bojoval se zánětem mozkových blan, který měl velmi dramatický průběh. Nikdy se nedá zapomenout společný pocit štěstí a úlevy, když nemoc odezněla bez vážných následků. Prožili spolu mnoho krásných dovolených u moře i v Bystřici. Po revoluci oba nastoupili do jedné dobře prosperující soukromé firmy a trávili spolu většinu volného času.

Přirozeně se občas i pohádali, vydrželi však spolu nemluvit jen několik dnů a pak se večer při milování krásně usmířili. Navzájem na sebe také žárlili. Petr si uvědomoval, že Kamila je pro muže velmi přitažlivá se svou štíhlou, pěkně tvarovanou postavou, příjemným obličejem a temperamentem. Občas jí vyčetl pozornost, kterou budila u jiných mužů, ale naštěstí uznal, že ona sama nikdy s muži nekoketovala a navíc svou inteligencí a taktem dokázala dotíravce vtipně odbýt. Ona zase dobře věděla, že Petr je pěkný mužský. Stále elegantní, sebevědomý, s milým úsměvem dokázal okouzlit všechny kolegyně ve firmě. Pokud se na večírku, který občas společně navštívili, zdržovala jiná žena v Petrově blízkosti až příliš dlouho, Kamila nenápadně zasáhla. Domnívala se, že má na takové nebezpeční zvláštní šestý smysl. Jak byla bláhová. Nechala se ukolébat blaženou jistotou, sílící s přibývajícími společně prožitými roky.

Měla ho kontrolovat telefonem na služebních cestách a ověřovat si jeho slova pokaždé, když přišel později domů? Byla chyba, když si pečlivěji neprohlédla jeho límečky, zda tam nejsou stopy po rtěnce nebo ženský vlas jiné barvy a délky, než má ona? Proč si občas nečichla k jeho prádlu, zda se tam nezachytil cizí parfém? Věděla přece, že se to mužským po čtyřicítce stává. Proč je tak překvapená, že si i Petr našel milenku? Jak mohla být tak naivní a doufat, že jim se to nestane? Tlak v prsou se pomalu uvolňoval a slzy, které se nahromadily v očích, se začínaly drát ven.

Prudce vstala, proběhla chodbou a zamkla za sebou dveře ložnice. Tam klesla na postel a zabořila tvář do polštáře, který bezpečně pohltil slaný příval a ztlumil hlasité vzlyky. Netušila, kolik času uplynulo, než se zcela vysílená utišila, otočila na záda a upřela pohled na strop.

Jednou, na počátku jejich manželství, se jí zeptal, jak by se zachovala, kdyby jí byl nevěrný. Prohlásila, že by bojovala jako lvice, vytrhala té potvoře vlasy, ztropila skandál a znemožnila je oba před lidmi. Teď ta situace nastala a ona má k pocitům lvice, bránící svá práva, hodně daleko. Neměla chuť ani dost sil vzchopit se k obraně nebo dokonce k prosbám a přemlouvání. Udržet si manžela za každou cenu nemělo smysl, protože byla přesvědčená, že by mu stejně nedokázala odpustit. Možná, že si přivedl svou milenku i domů. Při představě cizího nahého ženského těla spojeného s tělem muže, o kterém se domnívala, že patří jen jí, se otřásla odporem. Brala to jako znesvěcení. Copak pro něj léta, co spolu prožili, najednou nic neznamenají? Jak se mohl scházet s milenkou a pak přijít domů a večer se milovat s ní. Ne, v žádném případě tady nemůže zůstat. Srdce jí bušilo jako zvon a kladívka ve spáncích začala vyťukávat bolestivou melodii. Vstala a začala přecházet po místnosti. Když se trochu uklidnila, vyndala ze skříně kufr, do kterého naskládala několik svých věci, zavřela ložnici a zamířila do kuchyně.

Petr stále seděl za stolem nad netknutou snídaní a přemýšlel o její reakci, která ho překvapila. Věděl, že Kamila je velmi impulsivní a nedokáže skrývat své pocity. Proto očekával výčitky, přemlouvání a dotazy. Ona však utekla a nedala mu šanci vysvětlit jeho pocity. Nebylo pro něj vůbec jednoduché přetvařovat se a lhát. Probděl mnoho nocí, než se rozhodl vyhovět naléhání té druhé, která se už dál nehodlala o něj dělit. Dokonce mu lichotilo, jak o něj tato velice atraktivní mladá žena usiluje.

Kamila zůstala stát ve dveřích a zadívala se na jeho mírně ohnutá záda. Všimla si, že mu tmavé vlasy přesahují přes límec a z vědomí, že už mu nikdy nepřipomene, že je čas navštívit holiče, jí opět zvlhly oči. Zadívala se na jeho štíhlé ruce s vystouplými klouby, které měla tak ráda na svém těle a bolest v srdci se prohloubila. Pohled na neumyté nádobí, na žluté kukačky, které dostali od syna k dvacátému výročí svatby a ibišek v barevném květináči, ji ještě více rozlítostnil. Proboha, proč si všímá takových nedůležitých detailů?

Petr zaregistroval pohyb za svými zády a otočil se. Poznal, že plakala a bylo mu jí líto. Vždycky ho dojímalo, když se trápila. Její obličej při pláči omládl a dostal výraz malého dítěte. Zdála se mu potom ještě hezčí. Ona se naopak domnívala, že ubrečená vypadá hrozně a snažila se před ním tvář skrývat. Tentokrát jí bylo zcela lhostejné, jak vypadá. Přála si jen co nejdříve odejít, protože pocit, který nyní vůči Petrovi začínala pociťovat, měl velmi blízko k nenávisti.

„Odcházím. S Jakubem promluvím sama. S rozvodem samozřejmě souhlasím. Až bude všechno připraveno, dej mi vědět.“ Překvapilo ji, jak obtížné bylo vyslovit několik strohých vět a zlá slova zadržet uvnitř. Nečekala na jeho reakci a vyšla z bytu. Snažila se jít vzpřímeně, se zdviženou hlavou. Na schodech se jí však rozklepala kolena tak silně, až zavrávorala. Křečovitě sevřela zábradlí a zhluboka dýchala. Cítila, že se hluboko v jejím nitru cosi hroutí a uvědomila si, že už nikdy nebude nic jako dřív.

Otec byl zprávou o Petrově nevěře a rozvodu zdrcen. Zetě si vážil a pokládal jej vždy za spolehlivého partnera své dcery. Když se provdala a odstěhovala do Prahy, prodali vilku v Bystřici a koupili dvoupokojový byt na Žižkově, aby to neměli za dětmi daleko. Před rokem se musel vyrovnat se smrtí manželky a vědomí, že dcera má spokojené manželství, mu hodně pomohlo. Byl nesmírně pyšný na svého vnuka, kterému věnoval všechen volný čas. Zvláště když byl Jakub malý, často spolu chodili na fotbal nebo si vyjeli na ryby.

Odchod své dcery podobající se spíše útěku mu připadal příliš zbrklý. Věděl, s jakou láskou a péčí rozlehlý čtyřpokojový byt zařizovala, aby se v něm rodina cítila dobře.

„Měla jsi raději nějaký čas počkat. Možná, že Petrův vztah k té ženě není tak silný, jak se teď domnívá. Ztratil hlavu, ale později zjistí, že nemůže léta s tebou jen tak zahodit. Neukvapuj se,“ požádal Kamilu. Znal však svou dceru příliš dobře, proto věděl, že své rozhodnutí nezmění. Je příliš hrdá. Na druhé straně ho dojímala její zranitelnost, kterou se snažila skrýt. Když viděl, jak sedí schoulená na židli jako hromádka neštěstí, měl chuť jí obejmout a utěšit. Dělával to tak vždy, když byla malé děvčátko a měla nějaké trápení, se kterým si nevěděla rady.

„Můžeš zůstat zatím u mne,“ nabídl jí.

„Děkuji, tati,“ řekla Kamila. Bylo jí však jasné, že u otce zůstat dlouho nemůže, nejen proto, že v bytečku bylo málo místa, ale přála si být teď sama a promyslet co dál. Rozhodla se, že zajde večer za synem. Chtěla si s ním promluvit o rozvodu a doufala, že nějaký čas by mohla bydlet v jeho garsonce. Stejně je Jakub celý den buď ve škole, nebo v práci. Byla pyšná na jeho samostatnost. Nechtěl být závislý jen na penězích od rodičů, a proto si hned od prvního semestru vysoké ekonomické snažil na studia přivydělat. Vzhledem k tomu, že byl nadaný na jazyky a perfektně uměl anglicky i německy, našel uplatnění u auditorské firmy, která s ním počítala i po dokončení studia. Přál si mít soukromí, a proto byl šťastný, když mu děda s babičkou přispěli na malou garsonku. Slib, že domů zaskočí každou chvíli, rád plnil. Věděl, že především matce chybí a v bytě rodičů je bez něj příliš pusto a prázdno. Také se alespoň párkrát za týden pořádně najedl oblíbených jídel a Kamilu pokládal nejen za nejlepší mámu, ale také za nejlepší kuchařku na světě.

Když večer zazvonila u dveří jeho garsonky, otevřela jí neznámá tmavovlasá dívka s velkýma černýma očima. V krátkém chlapeckém účesu vypadala jako školačka. Na sobě měla volné bílé šaty z lehounké bavlny, pod kterými bylo vidět vystupující bříško.

„Dobrý den. Je doma Jakub?“ zeptala se Kamila

„Ano, pojďte dál,“ odpověděla dívka a ustoupila stranou.

„Mami, co tady děláš?“ zvolal překvapeně Jakub, který se objevil v malinké chodbičce.

„Musím si s tebou promluvit. Promiň, ale netušila jsem, že máš návštěvu. Přijdu raději později,“ významně pohlédla na tmavovlásku.

„Nemusíš se omlouvat. Jsem rád, že jsi tady,“ zadržel ji.

„Skočím do obchodu,“ pochopila dívka situaci. Sundala z věšáku obrovskou kabelu a přibouchla za sebou dveře.

Kamila se posadila a čekala, až jí syn vysvětlí přítomnost cizího děvčete.

„Jmenuje se Viola a není u mne jen na návštěvě. Ocitla se v těžké situaci, tak se jí snažím trochu pomoci,“ začal trochu rozpačitě.

„Máš přítelkyni, se kterou bydlíš, čekáš dítě a já se o tom dozvím náhodou,“ konstatovala zklamaně.

„Dítě není moje. Našel jsem Violu na nádraží v zoufalém stavu. Z domova jí vyhodili, otec dítěte se s ní rozešel. Teď potřebuje někoho, kdo se o ni postará. Navíc jsem zjistil, že mi na ní záleží čím dál víc. Je úžasná, mami, sama se o tom přesvědčíš, až jí blíž poznáš,“ vysvětloval s nadšením.

„Nemám vůbec náladu se s ní právě teď seznamovat,“ odpověděla Kamila s mírnou hysterií v hlase.

„Ale mami, nebuď hned uražená. Uznávám, měl jsem vám to říci dřív, ale nevěděl jsem, zda Viola vůbec moji pomoc přijme a jak dlouho zůstane.“

Jeho slova ji ohromila. „Ale Jakube, nemůžeš přece za někoho cizího přebírat zodpovědnost. Vždyť jí neznáš, nevíš, z jaké pochází rodiny. Vše, co ti řekla, nemusí být vůbec pravda. Může tě jen využívat,“ rozhořčeně zvýšila hlas. „Dostaneš se možná i do průšvihu. Určitě je velmi mladá. Kolik jí je let? Sedmnáct?“

„Mami, uklidni se, minulý měsíc jí bylo osmnáct. Možná ti vadí, že je cikánka.“

Tento fakt Kamile vadil ze všeho nejméně. Nesouhlasila však s Jakubovým milosrdenstvím, které jí připadalo lehkomyslné. Stále ho chtěla chránit a zasahovat do jeho života tak, aby se vyhnul zklamání. Až do dnešního dne se její péči nebránil. Nejvíc ji mrzelo, že se s tak důležitou věcí nesvěřil a nezeptal na radu. Cítila se zrazena nejen Petrem, ale teď i Jakubem. Nervy měla napjaté k prasknutí a těžko se ovládala, proto raději zanechala dalších námitek. Nerada by vyřkla věty, kterých by pak litovala.

„Asi nemá cenu, abych tě přesvědčovala,“ povzdechla.

Přikývl a usmál se.

„Neboj, všechno bude v pořádku,“ uklidňoval jí a pohladil po ruce. Dělával to tak často, když se spolu nepohodli a chtěl smazat nepříjemné napětí, které mezi nimi vzniklo.

„Chtěla jsi mi říci něco důležitého.“

Chvilku jí trvalo, než našla vhodná slova.

„Dnes mi tvůj otec řekl, že se chce rozvést. Má jinou ženu a chce s ní žít.“

Překvapeně na ní pohlédl a na vteřinku zadoufal, že si dělá legraci. Když viděl její vážný výraz, přisedl si k ní blíž.

„Jak dlouho má milenku? Nemohl tě přece tak najednou přestat mít rád. Tomu nevěřím, mami. Občas jste se sice hádali, ale většinou kvůli hloupostem. Promluvím s ním.“

„Opovaž se, Jakube. Chápu, že ani pro tebe to není lehké, ale nechci se doprošovat. Z domova jsem odešla a nehodlám se tam už vrátit. Zatím nemám tušení, o koho jde, ale určitě je mladá a hezká. Nezbývá mi nic jiného, než se smířit s tím, že jsem teď sama. Samozřejmě mám tebe, ale jak jsem se dnes přesvědčila, mou radu nepotřebuješ. Raději už půjdu, jsem hrozně unavená,“ řekla a vstala.

„Kde tě najdu?“ zeptal se.

„Zatím nevím. Ozvu se ti,“ zavolala z chodby roztřeseným hlasem. Už zase měla pláč na krajíčku a sotva zavřela dveře, příval slz se spustil naplno. Klopýtala po schodech a málem narazila do Violy, která se vracela z obchodu.

„Můžu vám pomoci, paní Marková?“ zeptala se Viola.

„Ne, děkuji, už jsem v pořádku,“ odpověděla Kamila. Snažila se o přívětivý tón, protože pohled dívčiných velkých černých očí byl upřímný. Tohle malé hádě by jí však těžko mohlo pomoci, vždyť si samo neví se životem rady.