Trosečníci v čase

Setkání

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Margaret Peterson Haddix

Trosečníci v čase – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Prolog

Napřed tam nebylo. A pak najednou jo.

Až se jí budou později na to letadlo ptát, přesně takhle ho Angela DuPre bude všem těm možným vyšetřovatelům pořád dokola popisovat, než jí naznačí, ať už o tom nikdy nemluví.

Tu noc, když se letadlo objevilo, na nějaké tajemné záhady ale vůbec nemyslela. Spíš si lámala hlavu nad tím, kolik si může dovolit přehmatů, aby ji nevyhodili, a kolik jí zbývá otázek na svou nadřízenou Moniku, než vybuchne se slovy, „Tak a dost! Jste příliš hloupá, než abyste mohla pracovat v aerolinkách Sky Trails! Kliďte se odsud!“ Angela si ten kód pro last-minute cestující, kteří si budou chtít na poslední chvíli zamluvit sedadlo, napsala na barevný lísteček a pak ho přilepila na okraj obrazovky svého počítače. Byla si jistá, že přesně takhle to udělala. Jenomže někde mezi jedním letem ze Saint Louis a druhým do Chicaga se papírek prostě rozplynul. Angela se děsila, že každou chvíli se odněkud vynoří nějaký ten last-minute pasažér a bude se u její přepážky dožadovat palubního lístku, a ona se už asi posté bude muset obrátit na Moniku a zamumlat: „Promiňte, ale jak že byl ten kód?“ A Monika, s perfektními vlasy a perfektními nehty a perfektním opálením, která asi už při narození musela znát všechny kódy od Sky Trails, zaskřípe zuby, přimhouří oči a znovu kód odrecituje tím svým okázale trpělivým tónem. Takovým tónem s Angelou mluvila celý večer a ve skutečnosti tím mezi řádky říkala, Vím, že jste těžce mentálně postižená, takže se budu snažit nemluvit rychleji než jedno slovo za minutu, ale musíte si uvědomit, že je to pro mě velice náročné, protože jsem vám tak nesmírně nadřazená…

Angela nijak postižená nebyla. Školu vychodila bez problémů a stejně hladce zvládla i školení pro zaměstnance Sky Trails. Byla prostě v práci první den, a Monika na ni byla nepříjemná hned od začátku. Ze všech těch Moničiných zamračení, zlostných pohledů a narážek se cítila čím dál tím hloupější a zmatenější.

Angela si povzdechla, zvedla oči od monitoru, kde se předtím úpěnlivě snažila pohledem vykouzlit ztracený lísteček, a rozhlédla se po cestujících v letištní hale. Na sedátkách se rozvalovaly vyčerpané rodiny, zatímco prostorem se míhali obchodníci v černých oblecích. Kdo z těch lidí bude nakonec ten dotyčný last-minute pasažér, který se za Angelou přihrne na přepážku a zničí jí život? Angela nebyla zvyklá lidi vnímat jako hrozbu, obecně vzato je naopak vždycky měla ráda. Radši se tedy přinutila od davu cestujících odvrátit zrak a místo toho se zadívala ven prosklenou stěnou na protější straně haly. Už se začínalo stmívat a padající tma zvýrazňovala mihotavá světýlka na vzdálené ranveji.

Na ranveji… varan nejí, hrála si v duchu Angela se slovy a svítící body nepřítomně pozorovala. A pak se najednou – nemrkla náhodou? – světýlka ztratila. Teda, spíš je něco zakrylo, opravila se. Zničehonic se mezi Angelou a světly na ranveji objevilo letadlo a prudce přistávalo ve směru letištní haly.

Angela hlasitě zalapala po dechu.

„Co zase?“ vyštěkla Monika podrážděně.

„To letadlo,“ ukázala Angela, „tam u brány 2B. Přišlo mi, že –“ Co vlastně měla říct? Že tam předtím nebylo? Že se jen tak zčistajasna zhmotnilo? „Přišlo mi, že se přibližovalo moc rychle a mohlo narazit do letiště,“ dokončila spěšně, protože i to byla pravda. Sledovala, jak letadlo elegantně přirazilo k přistavenému výstupnímu tunelu. „Ale… nenarazilo. O nic nejde.“

Monika sebou trhla a přitočila se k ní.

„Nikdy,“ řekla jí tlumeným hlasem plným potlačovaného vzteku, „ale opravdu nikdy už nevypouštějte nic takového z úst! Copak jste při školení vůbec neposlouchala? O tom, že se zřítí letadlo, nesmí padnout ani slovo. Ani že se může zřítit. Vlastně radši vůbec sloveso zřítit se nepoužívejte. Rozuměla jste?“

„Ano,“ odpověděla Angela šeptem. „Omlouvám se.“

Nějaká malá vzdorovitá komůrka v jejím mozku si však myslela své. Vždyť jsem žádné zřítit se neřekla! Copak jste teď neposlouchala vy mě? A kdyby mělo nějaké letadlo opravdu do letiště narazit, neměli by snad zaměstnanci Sky Trails lidi varovat, aby se mu klidili z cesty?

Na této vlně vzdoru se také rozhodla, že namísto toho, aby sklonila hlavu zpátky k obrazovce, bude dál letadlo u brány 2B pozorovat.

„Hm… Moniko?“ zeptala se po chvíli. „Neměla by tam jedna z nás jít a pomoct cestujícím vystoupit – chci říct – opustit výstupní prostor?“ Zatetelila se, že si dokázala vzpomenout na oficiálně schválený výraz ze slovníku své letecké společnosti.

Monika vedle ní obrátila oči v sloup a odříkávala jako automat:

„Cestujícím na bráně 2B pomůže opustit výstupní prostor zřízenec zodpovědný za bránu 2B.“

Angela letmo pohlédla k přepážce 2B. Nikdo ji neobsluhoval, všude bylo ticho a tma. Dokonce se ani na LCD displeji nad přepážkou neobjevila zpráva o tom, že by nějaké letadlo přiletělo, ani odkud.

„Ale vždyť tam nikdo není,“ řekla jí na to Angela umíněně.

Teprve tehdy Monika konečně se zamračeným výrazem vzhlédla.

„Skvělé. Prostě skvělé.“ Zaútočila na klávesnici svými dokonale pěstěnými nehty. Pak se ale v půli zteče zarazila. „Moment – něco je špatně.“

„Co se stalo?“ zeptala se Angela.

Monika zavrtěla hlavou.

„Nejspíš chyba pilota,“ odpověděla a zatvářila se znechuceně. „Nějaký pitomec přistál ke špatné bráně. K této bráně máme nahlášený až let z Clevelandu v devět třicet.“

Angela zvažovala, jestli má Monice říct, že pokud Sky Trails vyškrtli ze slovní zásoby svých zaměstnanců slovo zřítit se, cestující by neměli nic slyšet ani o chybách pilotů. Než se ale rozhodla, Monika už v ruce držela telefon a štěkala příkazy.

„Ano, Bobe, máme tu závažný problém,“ běsnila právě. „Musíš mi sem někoho poslat… Ne, nemám ponětí, k jaké bráně mělo původně přistát. Jak to mám vědět? Jsem snad nějaký jasnovidec…? Ne, nepřečtu žádné číslo na tom letadle. Venku už je totiž tma, víš?“

Volnou rukou na Angelu zuřivě zamávala.

„Jděte aspoň otevřít ty dveře!“ zasyčela.

„Myslíte jako…“

„Ty dveře od toho výstupního tunelu!“ zaúpěla Monika a probodla vzduch ukazováčkem. Angela doufala, že aspoň část opovržení, které sálalo z Moničiny tváře, byla určená Bobovi. Představovala si, jak se jednou s Bobem seznámí a dobře se na Moničin účet pobaví. Přesto se ale poslušně do čekacího prostoru u brány 2B vydala a dveře do koridoru, vedoucího dolů k letadlu, otevřela.

Nikdo z nich nevyšel.

Angela si upravila svou modrou sukni a postavila se do pozoru se vzorově rovnými zády, přesně podle instruktážních videí. Možná si nedokáže udržovat přehled o last-minute kódech, ale stát rovně umí.

Jenže se pořád nikdo neobjevil.

Z postávání u dveří, kterými očividně nikdo neprochází, se Angela začínala cítit poněkud trapně. Naklonila tedy hlavu a nakoukla do chodby – byla úplně opuštěná a stáčela se v takovém úhlu, že ze svého místa Angela neviděla, jestli jsou dveře od letadla zavřené nebo otevřené. Couvla o krok a oknem se podívala dolů, přímo do pilotní kabiny. Kabina byla prázdná a potemnělá. To je zvláštní, pomyslela si. Na letišti sice pracovala jenom pět hodin a byla trochu vynervovaná, ale také si byla celkem jistá, že piloti po přistání ještě chvíli v kabině zůstávají a vyplňují nějaké papíry. Přinejmenším by nejspíš počkali, až vystoupí poslední cestující, a pak teprve by v kabině zhasli.

Angela naposledy přejela prázdný tunel pohledem a vrátila se za Monikou.

„Ano, jsem si naprosto jistá, že na té bráně je letadlo! Mám ho přímo před očima!“ hulákala Monika do telefonu. Podívala se na Angelu, zoufale zavrtěla hlavou a poprvé v tom byl náznak přátelskosti, jako kdyby říkala, Aspoň vy o tom letadle taky víte! Na rozdíl od těch idiotů, se kterými tady musím pracovat! Přikryla sluchátko rukou a zuřivě komentovala své telefonní rozhovory: „Všichni jsou tady neschopní! V řídící věži tvrdí, že žádné letadlo nepřistálo, protože jinak by ho museli mít na radaru, že. Podle našeho dispečera je zase prý všechno podle plánu, že všechna letadla, která jsme za poslední hodinu očekávali, přistála ke správným branám a že máme přehled o všech ostatních, co jsou ještě ve vzduchu. Jak to, že tolik lidí prostě ztratí letadlo?“

Nebo jak to, že my ho objevily? pomyslela si Angela. Všechno jí to začalo připadat velice podivné, nadpřirozené. Třeba to ale vězelo v tom, že byla v práci teprve svůj první den, který navíc téměř celý strávila nad počítačem za doprovodu Moničina peskování. Možná se na letištích letadla ztrácela a zase objevovala běžně, jenom jí to nikdo při školení neřekl.

„Promiňte, ale zkoušel někdo kontaktovat pilota?“ zeptala se Angela opatrně.

„Samozřejmě!“ odpověděla jí Monika nevrle. „Ale neodpovídá, nejspíš je na špatné frekvenci.“

Angela pomyslela na zhasnutou kabinu, do které okýnkem nebylo vidět, ale rozhodla se nechat si to pro sebe.

„Mám se teda vrátit a počkat tam…?“

Monika prudce přikývla a vrátila se ke řvaní do telefonu: „Co tím jako myslíte, že to nemáte na zodpovědnost? Moje zodpovědnost to taky není!“

Angela byla ráda, že ji od Moniky opět oddělí celá hala a dva čekací prostory, a pospíšila si zpátky ke dveřím do nástupního tunelu u brány 2B. V koridoru za nimi, svažujícím se do letadla, stále nikdo nebyl, jenom barevné upoutávky na stěnách – Sky Trails! Vaše vstupenka do celého světa! – do prázdné chodby nepříjemně zářily. Angela opatrně do tunelu vstoupila.

Půjdu jenom kousíček, abych viděla, jestli jsou dveře od letadla otevřené, řekla si v duchu. Možná tím poruším oficiální pravidla, ale Monika si ničeho nevšimne, když má teď tolik práce s ječením do telefonu…

Před ohybem tunelu se zastavila a bleskově nahlédla za roh. Ve svém omezeném výhledu měla precizně vyrovnané nápojové vozíky v malé kuchyňce pro stevardy. To znamenalo, že dveře letadla jsou bezesporu otevřené. Otočila se, a zatímco už začala svádět vnitřní boj, jestli nové poznatky oznámit Monice nebo ne, chystala se odejít. V tom ale uslyšela podivný zvuk – nebo to byl pláč?

Angela nedokázala zvuk přesně rozpoznat, ale jeho naléhavost jí nedala na výběr. Vydala se tunelem dále k letadlu.

Nová zaměstnankyně Sky Trails první den v práci zachránila cestujícímu život, běželo jí hlavou, zatímco si představovala všechnu tu chválu a gratulace – a možná dokonce zvýšení platu – kterých by se jí v takovém případě dostalo. Při školení se naučila resuscitovat. Zvládala základní postupy první pomoci. Věděla, kde se nachází každý z nouzových telefonů na letišti. Přidala do kroku, až se nakonec rozběhla.

V běhu se zarazila nad zvláštním logem na boku letadla. Bylo na něm napsáno TACHYON TRAVEL, což byla aerolinka, o které Angela nikdy neslyšela. Možná se jednalo o nějakou soukromou charterovou společnost? A pak se jí najednou před očima logo proměnilo na důvěrně známé křídlo v oblacích s nápisem Sky Trails.

Angela nevěřícně zamrkala.

Tohle se nemohlo stát, řekla si. Byl to jen nějaký zrakový klam, spletla jsem se, protože jsem běžela, protože se bojím o toho člověka v letadle…

Vstoupila do letadla. Napřed se podívala doleva do kabiny pilota. Dveře byly také otevřené, ale prostor za nimi byl prázdný a přístroje vypnuté.

„Haló?“ zavolala Angela a podívala se doprava. Očekávala, že uvidí nějakou bezvadně nalíčenou letušku – nebo letušku a zároveň i pilota, jak se naklánějí nad ležícím pasažérem, možná nějakým starším pánem, kterého zasáhl infarkt nebo ranila mrtvice. Nebo že se přinejmenším v uličce bude tlačit zástup cestujících se svými zavazadly v rukou, počínaje notebooky až po vycpaná zvířata od daleko bydlících prarodičů, do všeobecného hemžení budou plakat unavená batolata a křehké staré dámy se budou dožadovat vysokých gentlemanů: „Byl byste od té dobroty, mladíku, a podal mi z horní přihrádky mé zavazadlo? Ano, ten červený kufr…“

Jenže, stejně jako kabina, ulička byla prázdná a ztichlá. Angela viděla až do zadní části letadla, ale nikdo jí ve výhledu nestál a nikdo na její volání neodpověděl.

A teprve tehdy jí sklouzl zrak na sedadla. Byla rozmístěna do dvanácti řad a ulička je rozdělovala tak, že pokaždé byla dvě nalevo a jedno napravo. Angela pomalu procházela kolem nich a nevěřila vlastním očím. Každičké z celkem třiceti šesti sedadel bylo obsazené.

Na každém totiž leželo jedno nemluvně.

O TŘINÁCT LET POZDěJI

Jedna

„Se svou ségrou si moc podobný nejste,“ řekl Karlos, zatímco dribloval basketbalovým míčem na asfaltu.

Jonáš vyčkával. Pak rukou vyrazil vpřed a míč Karlosovi při odskoku ukradl.

„Adopce,“ odpověděl nakonec a vystřelil na zadní desku koše. Míč se ale odrazil ve špatném úhlu a odskočil od obruče ven.

„Fakt? Ty, nebo ona? Nebo oba?“ zeptal se Karlos a lapnul po odraženém míči.

„Já,“ řekl Jonáš. „Jenom já.“ Pokradmu se podíval na Karlose, jestli to na něj nějak zapůsobí. Když se to dozvěděl sám Jonáš, bylo mu to jedno – stejně vždycky tušil, že je adoptovaný, a pokud šlo o něj, nepovažoval to za nic závažnějšího než fakt, že on měl rád zmrzlinu s kousky mentolové čokolády, zatímco Katka zbožňovala pomerančový sorbet. Jenže ostatní lidi to občas rozhodilo.

Soudě podle jednoho zvednutého obočí, Karlos tu novou informaci zřejmě ještě zpracovával. Jonáš využil příležitosti, aby znovu získal míč.

„Hele, když jako nejste pokrevní příbuzný nebo tak, tak to s ní můžeš chodit, ne?“ pokračoval nezadržitelně Karlos.

Jonášovi míč skoro vypadl z rukou.

„Fuj – to ne!“ řekl. „To je nechutný!“

„Proč jako?“ zeptal se Karlos.

„Protože je to moje sestra! Brr!“ Kdyby se ho na to Karlos zeptal před pár roky, Jonáš by ještě dodal: „A navíc má vši!“ Jenže teď už byl Jonáš v sedmé třídě a sedmáci o vších nemluví. Před těmi několika lety Jonáš stejně Karlose ještě neznal – Karlos se přistěhoval teprve před třemi měsíci v létě a ještě si trochu zvykal vůbec na to, že s Jonášem chodí ven hrát basketbal.

Jonáš zase začal obezřetně driblovat a prohlásil:

„To bys měl vidět mou sestřenici Miu, když si myslíš, že si s Katkou nejsme podobný.“

„Proč?“ zeptal se Karlos. „Je ještě hezčí?“

Jonáš se zašklebil.

„Jsou jí čtyři roky, blboune!“ řekl. „Je to Číňanka. Moje teta se strejdou pro ni jeli až do Pekingu, aby jí mohli adoptovat.“

Pamatoval si velice dobře, jak ohledně toho tetička a strýček zařizovali vše potřebné – vyplňovali formuláře, žádali o víza, odškrtávali dny v kalendáři a kupovali nové kalendáře, aby mohli odškrtnout ještě pár dalších dní – protože to bylo období, kdy ho rodiče neustále objímali a opakovali: „Máme takové štěstí, že jsme tě dostali! Jsi náš malý zázrak!“

Katka na něj za to žárlila.

Jonáš si živě vybavoval, jak coby pětiletá nebo šestiletá holčička stála v kuchyni, na obou stranách hlavy jí trčely řídké blonďaté culíky a se zamračeným výrazem si stěžovala: „Copak taky nemáte štěstí, že jste dostali mě? Já nejsem váš zázrak?“

Mamka si k ní tehdy přidřepla a políbila ji.

„Ale to víš, že jsi taky náš zázrak,“ řekla. „Obrovský zázrak. Ale u tebe jsme věděli, že za devět měsíců přijdeš. Na Jonáše jsme mohli čekat roky a roky, ale pak nám najednou zavolali –“

„Týden před Vánoci,“ doplnil táta.

„… že ho můžeme dostat hned, a byl tak roztomilý, jak se na nás díval těmi obrovskými kukadly a měl ďolíčky na tvářích, a ty jeho hnědé vlásky…“

„A pak jsme o rok později měli naši rozkošnou Kateřinku,“ řekl táta, chytl ji kolem pasu a přimáčkl ji k sobě, až se zahihňala, „takže jsme měli kluka a holku a byli jsme šťastní jako blechy, protože nám už nic nescházelo.“

Jonášovi rodiče někdy uměli být pěkně přeslazení. Jako rodiče obecně docela ucházeli, takže si moc nestěžoval, ale tenhle příběh, jak byli nadšení z toho, že jim tak najednou zavolali a že dostali Jonáše a tak, vyprávěli až příliš často.

Také si občas přál, když už byl u stížností, aby ho nepojmenovali podle chlapíka, kterého spolkla velryba. To byla ale celkem maličkost.

Tentokrát zamířil pečlivěji, a míč poslal čistě do koše. Bezvadná střela za dva body.

Karlos se svalil na trávu vedle příjezdové cesty, na které hráli.

„Ty kráso,“ řekl, „tebe stopro vezmou do basketbalovýho týmu.“

Jonáš chytil míč dřív, než z koše dopadl na zem.

„A kdo říká, že tam chci?“

Karlos se naklonil dopředu.

„No a nechceš?“ zeptal se. „Rozhodně bys měl! To přece chtějí všichni! Za klukama z týmu frčí ty nejhezčí holky!“

Něco takového znělo od Karlose tak směšně, že sebou Jonáš smíchy sekl vedle něj. A za chvíli se začal smát i Karlos. Cítili se zase jako malí kluci, kteří se můžou smíchy válet po trávě a je jim úplně jedno, jestli se na ně někdo dívá.

Jonáš se přestal smát a posadil se. Rychle se rozhlédl na všechny strany – naštěstí ale na ulici nebyl nikdo, kdo je mohl vidět. Pak šťouchnul Karlose do ramene.

„Takže,“ řekl mu, „ty ses zabouchnul do mojí ségry?“

Karlos pokrčil rameny, což mohlo znamenat od „Ano“ přes „A i kdyby jo, řekl bych ti to?“ až po „Ještě jsem se nerozhodnul.“ Jonáš si stejně nebyl jistý, jestli to vůbec chce vědět. Nebyli s Karlosem ještě tak dobří kamarádi, ale pokud se Katka Karlosovi líbí, mohlo by to všechno zkomplikovat.

Karlos se natáhl zase na trávu a nepřítomně zíral na basketbalovou obruč.

„Přemejšlíš někdy, co bude dál?“ zeptal se po chvíli. „Chci říct – strašně moc se chci dostat do basketbalovýho týmu. Ale i když to v sedmičce nebo v osmičce dokážu, pak přijde střední. A potom budu muset řešit vejšku a pak už budu dospělák… je to docela děsivý, nemyslíš?“

„Zapomněl sis naplánovat taky pohřeb,“ rýpnul si Jonáš.

„Cože?“

„Pohřeb. Jestli se už teď staráš, jaký je to bejt dospělák, už si rovnou radši rozmysli, jak to uděláš, až ti bude devadesát a umřeš,“ řekl Jonáš. Sám plánování nesnášel.

Bylo na něj například příliš i to, když se mamka občas u snídaně ptala, co by si zbytek rodiny přál k večeři.

Karlos otevřel pusu, aby něco odsekl, ale pak ji najednou zase zavřel a upřeně se zadíval na vchodové dveře domu, kde Jonáš bydlel. Dveře se totiž pomalu otevíraly a pak z nich vykoukla Katka.

„Hej, Jonouši,“ zavolala na Jonáše zkomoleně jako obvykle, když ho chtěla naštvat. „Mamka říká, ať skočíš pro poštu.“

Jonáš se snažil upamatovat, jestli ulicí projížděla poštovní dodávka. Možná mu unikla, když se s Karlosem soustředili na basket… Doufal jenom, že je pošťáci neviděli, když se váleli po trávě a smáli se jako pitomci. Poslušně ale vyskočil a došel ke schránce, vytáhl štůsek dopisů a letáků a donesl je Katce.

„Odsud to už určitě mamce odnést zvládneš,“ řekl jí uštěpačně. „Nebo je to na princezničku Kateřinku pořád moc práce?“

Po tom, co se o ní s Karlosem bavili, mu dělalo trochu potíže se jí dívat do očí. Kdykoli mu přišlo na mysl její jméno, pořád si ji vybavoval jako tu holčičku před pár lety, s baculatými tvářemi a těmi praštěnými culíky. Najednou z ní ale byla šesťačka a… změnila se. Zeštíhlela, vytáhla a začala si lámat hlavu s oblékáním. Vlasy jí zhoustly a získaly zlatavý odstín a většinu času teď trávila zavřená ve svém pokoji, kde si je žehlila nebo si je natáčela nebo co vlastně. Zrovna teď byla dokonce trochu namalovaná – hnědé oční stíny, černá řasenka a růž na tvářích.

Velice podivné.

„Ty jsi Jonoušnek. Neumíš číst?“ popíchla ho Katka drze. „Tenhle je pro tebe.“

Vytáhla z hromádky dopisů jednu bílou obálku a vrazila mu ji zpátky do ruky. Opravdu na ní byla adresa se jménem Jonáš Skidmore, ale jinak se poště, kterou Jonáš obvykle dostával, vůbec nepodobala. Normálně mu pouze čas od času chodily pohledy nebo informativní letáčky o školních akcích, basketbalových ligách a skautských táborech. Tenhle dopis vypadal velice formálně a oficiálně, jako nějaké důležité sdělení.

„Od koho to je?“ zeptala se Katka.

„To se tam nepíše.“ To bylo taky zvláštní. Jonáš otočil obálku v prstech a roztrhl přehyb. Uvnitř byl jediný tenký lístek papíru.

„Ukaž mi to,“ vyhrkla Katka, strčila do něj a vyrazila mu dopis z ruky.

Lístek se pomalu snášel na práh dveří, ale Jonáš už stihl přečíst každé slovo.

Stála tam jenom čtyři:

JSI JEDEN ZE ZTRACENÝCH.

Dva

Katka si odfrkla.

„Ztracených případů možná tak,“ řekla.

Jonáš se sehnul a dopis zvedl. Když se narovnal, na verandě stál už i Karlos. Buď ho Jonášův dopis taky zajímal, nebo se do Katky opravdu zabouchnul.

„Co to je?“ zeptal se Karlos.

Jonáš pokrčil rameny.

„Asi nějakej vtípek,“ odpověděl mu. Sedmička byla celá jenom o vtípcích. Vždycky bylo hned poznat, že se u někoho z okolí přespává, protože ostatním, co nebyli pozvaní, najednou na všech stromech na zahradě záhadně vyrostly hroudy toaletního papíru. Nebo jim začal o půlnoci volat strašidelný hlas: „Sleduju tě…,“ zatímco se v pozadí ozývaly výbuchy smíchu.

„Vtípky by ale měly bejt vtipný, ne?“ namítla Katka. „Co je vtipný na tomhle?“

„Nic,“ řekl Karlos. Jonáš si všiml, že se Karlos usmívá a vůbec se nedívá na dopis, ale na Katku.

„No, kdyby tam třeba napsali, ‚Vážení cestující, omlouváme se za zpoždění Jonáše. Jonáš bude opožděn asi o pět let.‘ nebo ‚Hledá se: jedna mozková buňka. Prosím vraťte Jonáši Skidmorovi. Zn.: Nic víc nemám,‘ tak to by možná vtipný bylo,“ řekla Katka a vyškubla Jonášovi dopis z ruky. „Dej mi pár minut, a já z toho dobrej vtípek udělám.“

Jonáš jí dopis zase sebral.

„No, to nemusíš,“ odsekl a nacpal si obálku do zadní kapsy džínů.

Věděl, že to byl jenom vtípek, musel být, ale na chviličku těm slovům téměř uvěřil. Jsi jeden ze ztracených. Když navíc zrovna před tím říkal Karlosovi o tom, jak je adoptovaný… co když se někomu opravdu ztratil a teď ho hledá? O svých biologických rodičích nevěděl zhola nic, protože všechny dokumenty o jeho adopci byly zapečetěny. Když byl ještě malý, vůbec mu to nešlo do hlavy. Vždycky si představoval, že nějaké důležitě vypadající papíry strčili do pece a zapekli je, asi jako zapečené těstoviny. Pak mu to rodiče vysvětlili trochu lépe, a tak mohl spokojeně žít s vědomím, že má někde schované vlastní starodávné dokumenty opatřené velkou královskou pečetí.

Jonáš byl docela neobvyklé dítě.

Bylo mu trochu trapně, když si na to vzpomněl, ale ve druhé třídě měl dokonce referát na to, co všechno nám může připomínat slovo pečeť – od pečiva přes královské pečetě až po zapečetěné dokumenty o adopci. Svůj referát tehdy zakončil větou: „A to je tedy důvod, proč je zajímavé být adoptovaný, protože mě to činí výjimečným.“ Na té větě se dost podíleli jeho rodiče.

Moment – Tony McGilicuddy s ním do dvojky chodil a taky Kuba Hanes a David Cravers… co když si ten jeho referát pamatovali? A proto mu poslali ten dopis?

Jonáš přimhouřil oči a podíval se na Katku, která před silou jeho pohledu radši o krok ustoupila.

„Víš co?“ řekl a zlostně si ji měřil. „Máš pravdu, není to vtipný ani trochu.“ Pak dopis vytáhl z kapsy, roztrhal ho na malé kousíčky a vysypal je Katce do ruky. „Vyhodíš to za mě, viď?“

Katka byla tak zaražená, že se nezmohla na žádné mudrlantské odseknutí, a řekla jenom: „Ehm… tak jo.“

„Chceš si s náma pak jít zahrát basket?“ zeptal se Karlos, ještě než stačila zavřít dveře.

Katka zamyšleně naklonila hlavu na stranu. Jonáš došel k závěru, že si jeho sestra dává všechny okolnosti dohromady: sedmák má zájem plus příležitost vytočit bráchu plus šance se vytáhnout. (Na holku byla Katka v basketbalu dost dobrá.) Jonášovi to přišlo jasné jak facka, ale Katka odmítavě zavrtěla hlavou.

„Ne, díky, zrovna jsem si nalakovala nehty,“ řekla a dveře přibouchla.

Karlos zaúpěl.

„Je to tvoje ségra,“ obrátil se na Jonáše. „Jenom si se mnou hraje nebo co to znamená?“

„Kdo ví?“ odpověděl Jonáš, ale myšlenkami byl úplně jinde.

Do večeře už stihl Jonáš sám sebe přesvědčit, že Tony McGilicuddy, Kuba Hanes a David Cravers jsou banda blbečků, a přestalo ho zajímat, co si mysleli nebo udělali. Ať mu klidně pošlou, kolik hloupých dopisů chtějí, bylo mu to jedno. Zapíchl vidličku do kupy bramborové kaše a vychutnával si, jak její zuby zaskřípaly po talíři. Nevěnoval moc pozornosti tomu, o čem se mamka, táta a Katka bavili – asi šlo o nějakou značku džínů, kterou měly v šesté třídě všechny oblíbené holky.

„Broučku, vždyť ty jsi taky oblíbená, a přitom takové džíny nenosíš, takže to s tím, že je mají všechny oblíbené holky, nemůže mít souvislost,“ vysvětlovala mamka.

„Má-mí!“ vztekala se Katka.

Najednou zazvonil zvonek u dveří.

Na chviličku všichni ztuhli, táta a Jonáš s vidličkami na půl cesty do pusy, mamka s Katkou uprostřed rozepře. Pak někdo začal v krátkých naléhavých intervalech zvonkohru spouštět znovu.

„Jdu otevřít,“ řekl Jonáš a vstal od stolu.

„Ať je to kdokoli, řekni mu, že zrovna večeříme a že má přijít později,“ prohlásila mamka. Mamka vždycky s rodinnými večeřemi dost nadělala. Stejně, jako někteří rodiče nutili své děti chodit do kostela, Jonášovi rodiče nutili jeho a Katku, aby téměř každý den měli společnou rodinnou večeři. (A k tomu ještě většinou museli chodit i do toho kostela.)

Cestou ke dveřím si Jonáš uvědomil, že má pořád v ruce vidličku, a tak si ji strčil do pusy – přece nebude plýtvat výbornou bramborovou kaší. Netrvalo mu vůbec dlouho, než stihl sousto spolknout, olíznout vidličku a přehodit si ji do druhé ruky, aby mohl vzít za kliku. Stejně se zvonek před tím, než dveře prudce otevřel, ozval ještě třikrát.

Na verandě stál Karlos. Napřed se zdálo, že si otevřených dveří ani nevšiml, jak zuřivě do tlačítka zvonku bušil.

„Nazdar,“ řekl Jonáš.

To Karlose konečně zastavilo, ale zvonkohra za Jonášem stejně ještě malou chvíli doznívala.

„Musím ti něco říct,“ vyhrkl Karlos.

Ztěžka popadal dech, jako kdyby celých těch šest bloků z domova až sem běžel. Rukou si prohrábl své světlé kudrnaté vlasy. Buď si chtěl otřít z čela pot, nebo chtěl to vrabčí hnízdo trochu upravit, každopádně to nepomohlo a kudrny mu dál trčely na všechny strany. Očima těkal ze strany na stranu, jako by se na nic nedokázal dívat déle než vteřinu.

„Fajn,“ řekl opatrně Jonáš, „ale my teďka jíme, takže kdybys mohl přijít pozdějc –“

Karlos chytil Jonáše za triko.

„Už to nevydržím,“ vydal ze sebe, „musíš mi pomoct. Prosím.“

„Ehm, jasně,“ řekl Jonáš, zatímco z trička postupně odloupával Karlosovy prsty. „Jenom se uklidni. Co mi chceš říct?“

Karlos se těkavým pohledem rozhlédl po sousedních domech a zamžoural skrz dlouhou předsíň do kuchyně, ze které mohl nejspíš vidět jenom okraj jídelního stolu.

„Tady ne,“ řekl Karlos potichu. „Potřebuju s tebou mluvit v soukromí. Aby nás nikdo neslyšel.“

Jonáš se podíval přes rameno zpátky do kuchyně. Na stole ležel jeho talíř s lahodně křupavým smaženým kuřetem a napůl snědenou bramborovou kaší. Zpoza rohu zvědavě vykukovala Katka.

„Dobrá, počkej tady chvilku,“ řekl Jonáš a vrátil se ke stolu.

„Mami, tati, můžu se vzdálit?“ zeptal se.

„Tak to nedostaneš žádný body za dojedené jídlo,“ posmívala se mu Katka, což bylo opravdu hloupé. Mamka s tátou přestali dávat body za dojedené jídlo už dávno, když se jim dostal do rukou nějaký článek o dětské obezitě.

„Dám si to do ledničky a sním to potom,“ řekl Jonáš a zvedl svůj talíř.

„Já se o to postarám,“ řekla mu mamka tiše a vzala mu talíř i vidličku z rukou. „Běž pomoct Kájovi.“

Jonáš vrhl poslední toužebný pohled na své kuřecí stehýnko a vrátil se ke vchodovým dveřím. Tak trochu si přál, aby ho rodiče od stolu nepustili. Vůbec netušil, co si někdo může myslet, že Karlosovi poradí. Podle toho, jak se Karlos choval, se nejspíš chystal přiznat k vraždě. Nebo se stalo něco na způsob toho, že se Karlos zrovna dozvěděl o rozvodu svých rodičů a musel se teď rozhodnout, s kým z nich bude žít. Jednoho takového kluka Jonáš znal a bylo to tehdy strašné. A nedokázal si představit, že by měl s něčím takovým někomu pomoct.

Karlos celou dobu Jonáše sledoval s tváří téměř přimáčklou na okénko vchodových dveří.

„Tak pojď dál,“ řekl mu Jonáš. „Půjdem do mýho pokoje.“

Tohle bylo taky zvláštní, protože Karlos v Jonášově pokoji ještě nikdy nebyl. Zatím byli spíš kamarádi typu Pojď ven na basket a pak si u nás můžeš dát sklenku vody než kamarádi Přijď, budem v mým pokoji. Jonáš Karlosovi podržel dveře a pak spolu vystoupali po schodech do druhého patra. Když přišli do Jonášova pokoje, Karlos se po něm ani nerozhlédl. Což bylo dobře, protože si tím pádem snad nevšiml, že Jonášovi na stěnách vedle plakátů se sportovci visel ještě jeden, ze třetí třídy, s LEGO horskou dráhou.

Jonáš zavřel dveře pokoje a sedl si na postel, zatímco Karlos se svezl na židli u stolu.

„Taky jsem ho dostal,“ oznámil Karlos. Rukama si držel obličej skoro jako ten kluk ze Sám doma.

„Co jako?“ zeptal se Jonáš.

„Ten dopis. O těch ztracených.“

Karlos z kapsy vytáhl kousek papíru. Bylo na něm vidět, že ho mnohokrát složil a zase rozložil, protože ohyby se už začínaly trhat. Rozložil ho ještě jednou, aby si ho Jonáš mohl prohlédnout – byl nachlup stejný jako ten Jonášův, obyčejný bílý lístek papíru se čtyřmi vytištěnými slovy:

JSI JEDEN ZE ZTRACENÝCH.

„Karlosi, je to prostě jen vtip,“ řekl Jonáš. „Kanadskej žertík, kterej ani není vtipnej.“ Ale v duchu si pomyslel: Karlos nechodil do stejné druhé třídy jako já, David, Kuba a Tony. Není adoptovanej, aspoň myslím. Takže tohle je fakt pakárna. Jonáš se opřel o zeď a cítil se mnohem uvolněněji než posledních několik hodin. „O nic nejde,“ dokončil.

„Jasný, to jsem si taky myslel,“ řekl mu na to Karlos. „Víš, co je nejhorší? Že jsem byl vlastně napřed rád, že jsem ten dopis dostal. Říkal jsem si: ‚To je super, už nejsem jenom nějakej ten novej kluk, když si mě někdo všimnul a stál jsem mu za to, aby mi poslal vtípek. Špatnej vtípek, ale stejně.‘“

Jonáš pokrčil rameny.

„Tak za to buď rád dál,“ řekl. „Gratuluju. Dostals svůj první vtípek.“

Karlos se prudce naklonil dopředu a tvář mu najednou ztvrdla.

„Ne,“ řekl. „Ne, poslouchej, protože pak jsem šel zpátky domů. A byl tam můj táta a já mu řekl: ‚Podívej, tati, co jsem dostal poštou.‘ A pak jsem mu o tom povídal, jak jsi ty dostal ten stejnej dopis a jaks mi před tím povídal, že jsi adoptovanej, a žes mi z toho dopisu pak přišel naštvanej, a tak jsem si říkal, že jsi na to s tou adopcí asi háklivej –“

„Nejsem na to háklivej!“ odporoval mu Jonáš.

Karlos ho nevnímal.

„A jaks ten dopis rozcupoval a hodil ho svojí ségře do obličeje –“

„To není pravda! Ne do obličeje!“

Karlos pokračoval, jako by Jonáše vůbec neslyšel.

„A tak jsem furt mluvil dál, jak je jasný, že ten dopis nemá co dělat s tím, že jsi adoptovanej, protože já ho dostal taky, a já adoptovanej nejsem, a pak – a pak – nevím, co jsem si myslel, ale pak jsem se táty zeptal: ‚Že jo, tati? Že nejsem adoptovanej?‘ A můj táta mi na to řek… můj táta řek, že…“

Karlos dál pohyboval pusou, ale nevydal už ani hlásku. Vypadal, že mu došla slova. Nebo aspoň taková slova, která by chtěl vyslovit.

Jonáš ztuhl, toporně narovnaný přesně uprostřed postele.