Bohové Olympu – Hádův chrám

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Rick Riordan

Bohové Olympu – Hádův chrám – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mým úžasným čtenářům:
za ten poslední nervák se omlouvám.

No, vlastně ani ne. HAHAHA.

Ale teď vážně – mám vás rád, lidi.

I
HAZEL

P ři třetím útoku Hazel málem spolkla balvan.

Upírala právě zrak do mlhy, uvažovala, co je tak těžkého na tom, přeletět jedno pitomé pohoří, když se rozezněly poplašné zvony.

„Musíme doleva!“ zaječel Nico od předního stěžně létající lodi.

Leo vzadu u kormidla prudce trhl kolem. Argo II se stočilo doleva, vzdušná vesla se zařízla do mraků jako řady nožů.

Hazel udělala chybu, že vykoukla přes zábradlí. Řítilo se na ni cosi temného a kulatého. Napadlo ji: Proč se na nás žene měsíc? vyjekla a praštila sebou na palubu. Nad hlavou jí přeletěl obrovský kámen, dokonce tak těsně, že jí málem smetl vlasy z čela.

PRÁSK!

Přední stěžeň se zhroutil a plachty, ráhna i Nico popadali na palubu. Balvan velký jako menší náklaďák odfrčel zpátky do tmy, jako by tam měl ještě něco na práci.

„Nico!“ Hazel pospíchala k bratrovi, zatímco Leo vyrovnával loď.

„Nic mi není,“ zamumlal Nico a hrabal se zpod záhybů plátna.

Pomohla mu vstát a společně klopýtali k přídi. Tentokrát Hazel vyhlédla dolů opatrněji. Mračna se právě rozestoupila a odhalila vrcholek hory pod nimi: hrot černé skály vybíhající z mechově zelených svahů. Na tom vršku stál horský bůh – numina montanum , jak ho nazval Jason. Nebo po řecku ourae . Ale ať se těm tvorům říkalo jakkoli, byli prostě odporní.

Stejně jako ostatní, se kterými se střetli, měl i tenhle jednoduchou bílou tuniku a pod ní tmavou a drsnou kůži jako čedič. Měřil asi tak šest metrů a byl samý sval, s dlouhými bílými vousy, rozčepýřenými vlasy, v očích mu svítil šílený výraz jako bláznivému poustevníkovi. Zahřímal něco, čemu Hazel nerozuměla, ale lichotka to jistě nebyla. Holýma rukama vydloubl z hory další kus skály a začal z ní plácat kuličku.

Scéna zmizela v mlze, ale když horský bůh znovu zahřímal, odpověděl mu z dálky jiný a jejich hlasy se nesly ozvěnou údolími.

„Pitomí skalní bozi!“ křikl Leo od kormidla. „To je už po třetí , co musím měnit stožár! To si myslí, že rostou na stromech, nebo co?“

Nico se zamračil. „Stožáry jsou ze stromů.“

„To je fuk!“ Leo popadl jeden z ovladačů sestavených z konzole Nintendo Wii a škubl páčkou. V palubě se otevřely padací dveře a vyjelo z nich dělo z božského bronzu. Hazel si sotva stačila přikrýt uši, a už vypálilo do nebe tucet kovových koulí, za nimiž se táhla zelená ohnivá stopa. Vyrazily z nich výrůstky jako lopatky helikoptéry a odvířily do mlhy.

O chvíli později v horách zaduněla série explozí, následovaná vzteklým řevem horských bohů.

„Chachá!“ zaburácel Leo.

Po předcházejících dvou střetnutích Hazel bohužel tušila, že Leova nejnovější zbraň skalního boha jen rozběsnila.

Po jejich pravoboku zasvištěl vzduchem další balvan.

Nico vyjekl: „Odvez nás odsud!“

Leo zabručel něco nelichotivého na adresu boha, ale otočil kormidlem. Motory zahučely. Kouzelné lanoví a plachtoví se přitáhlo a loď se obrátila doleva. Argo II nabralo rychlost a dalo se na ústup na severozápad, stejně jako po celé uplynulé dva dny.

Hazel se neuvolnila, dokud se nedostali z hor. Mlha se rozptýlila. Ranní sluneční světlo pod nimi ozařovalo italskou krajinu – zvlněné zelené kopce a zlatá pole podobná těm v severní Kalifornii. Hazel málem připadalo, že se plaví domů do Tábora Jupiter.

To pomyšlení ji tížilo. Tábor Jupiter se stal jejím domovem jenom na devět měsíců, od té doby, co ji Nico přivedl zpátky z podsvětí. Ale scházel jí víc než rodný New Orleans a  rozhodně víc než Aljaška, kde roku 1942 umřela.

Stýskalo se jí po lůžku v kasárnách Páté kohorty. Chybělo jí stolování v jídelně, kde větrní duchové posílali talíře vzduchem a legionáři vtipkovali o vojenských cvičeních. Ráda by se prošla po ulicích Nového Říma, vodila se za ruce s Frankem Zhangem. Chtěla by aspoň jednou zažít, jaké to je být normální holkou a mít opravdového, hodného a milého kluka.

A za všeho nejvíc se chtěla cítit v bezpečí. Už ji unavovalo věčně se děsit a strachovat.

Stála na zadní části paluby, Nico si vytahoval třísky stěžně z rukou a Leo mačkal tlačítka na lodní konzoli.

„No, to teda bylo hustý,“ zafuněl Leo. „Nemám vzbudit ostatní?“

Hazel by nejraději přisvědčila, ale zbytek posádky měl za sebou noční službu a zasloužil si odpočívat. Obrana lodi všechny vyčerpávala. Jako by nějaká římská nestvůra každých pár hodin usoudila, že Argo II vypadá jako chutné sousto.

Před několika týdny by Hazel nevěřila, že se dá prospat útok horského boha, ale teď chápala, že kamarádi v podpalubí klidně pochrupují. Kdykoli mohla sama zalehnout, spala jako v kómatu.

„Potřebují odpočívat,“ zavrtěla hlavou. „Musíme nějakou cestu vymyslet sami.“

„Hm.“ Leo se mračil na monitor. V potrhané pracovní košili a umaštěných džínách vypadal, jako by se právě porval s lokomotivou a prohrál.

Od chvíle, kdy se jejich kamarádi Percy a Annabeth zřítili do Tartaru, dřel skoro bez přestávky. Byl ještě vzteklejší a umíněnější než předtím.

Hazel o něj měla starost. Ale zároveň se jí i trochu ulevilo. Kdykoli se Leo usmál a zavtipkoval, strašně moc jí připomínal Sammyho, svého dědečka… Hazelina prvního kluka tehdy v roce 1942.

Sakra, proč musí mít tak komplikovaný život?

„Nějakou cestu,“ opakoval po ní Leo. „Ty o něčem víš?“

Na monitoru se mu rozzářila mapa Itálie. Středem země ve tvaru holínky se táhlo pohoří Apeniny. Zelená tečka Arga II blikala na západní straně, několik set kilometrů severně od Ří ma. Měla to být jednoduchá plavba. Potřebovali se dostat do řeckého Epiru a najít starý palác zvaný Hádův chrám (nebo Plutonův, jak mu říkali Římané – nebo podle Hazel chrám nejhoršího lajdáckého táty na světě).

Aby se dostali do Epiru, stačilo putovat přímo na východ – přes Apeniny a Jaderské moře. Jenomže to nešlo. Jakmile se pokusili překonat páteř Itálie, zaútočili na ně horští bohové.

Uplynulé dva dny pluli na sever, snažili se bezpečně proklouznout, ale nedařilo se. Numina montana byli synové Gaii, Hazeliny nejneoblíbenější bohyně. A tím pádem to byli tuze zarputilí nepřátelé. Argo II nemohlo plout tak vysoko, aby se jejich útokům vyhnulo, a ani se všemi svými obrannými systé my nedokázalo územím proniknout. Rozmlátili by ho na kusy.

„To je naše vina,“ povzdechla si Hazel. „Nikova a moje. Ti horští bohové nás cítí.“

Podívala se na nevlastního bratra. Od té doby, co ho zachránili před Giganty, se mu začala vracet síla, ale pořád byl zoufale hubený. Černá košile a džíny mu plandaly na kostnaté postavě. Dlouhé tmavé vlasy lemovaly vpadlé oči. Olivová pleť nabrala nezdravý zelenobílý odstín jako míza stromů.

Počítáno lidskými roky mu bylo sotva čtrnáct, jen o rok víc než Hazel, ale to nic neznamenalo. Stejně jako ona pocházel Nico di Angelo z jiné éry. Vyzařoval jakousi starou energii – melancholii, která vycházela z vědomí, že do moderního světa nepatří.

Hazel ho moc dlouho neznala, ale chápala jeho smutek, dokonce ho taky cítila. Hádovy děti (nebo Plutonovy – to je fuk) málokdy žily šťastný život. A podle toho, co jí Nico svěřil předchozí večer, jejich největší úkol nastane, teprve až se dostanou do Hádova chrámu. Zapřísahal ji, aby o tom nikomu neříkala.

Nico sevřel rukojeť svého meče ze styxského železa. „Zemní duchové nesnášejí děti z podsvětí. To je pravda. Zalézáme jim pod kůži – doslova. Ale já myslím, že numina by tuhle loď stejně vycítili. Vezeme Athénu Parthenónskou. Ta věc je jako kouzelný maják.“

Hazel se otřásla a pomyslela na obří sochu, která zabírala většinu nákladního prostoru. Obětovali toho moc, aby ji zachránili z jeskyně pod Římem. Jenže neměli tušení, co si s ní počít. Zatím k nim jedině lákala další nestvůry.

Leo přejel prstem po mapě Itálie. „Takže přes hory nemůžeme. Potíž je v tom, že se táhnou daleko do všech stran.“

„Co třeba nad moře,“ navrhla Hazel. „Obeplout Itálii z jihu.“

„To je dlouhá cesta,“ namítl Nico. „Navíc nemáme…“ Hlas mu selhal. „No, víte koho… Percyho, našeho mořského experta.“

To jméno zůstalo viset ve vzduchu jako blížící se bouřka.

Percy Jackson, syn Poseidóna… polobůh, kterého Hazel obdivovala asi nejvíc ze všech. Při výpravě na Aljašku jí mnohokrát zachránil život. Jenže když pak v Římě potřeboval Hazelinu pomoc, zklamala ho. Celá bezmocná se dívala, jak se s Annabeth řítí do propasti.

Hazel se zhluboka nadechla. Percy a Annabeth jsou naživu. Cítila to srdcem. Ještě pořád jim může pomoct, pokud se dostane do Hádova chrámu, jestli přežije úkol, před kterým ji Nico varoval…

„A co pokračovat dál na sever?“ zeptala se. „V těch horách musí být nějaká průrva nebo něco takového.“

Leo cosi kutil s bronzovou Archimédovou koulí, kterou instaloval na řídicí konzoli – se svou nejnovější a nejnebezpečnější hračkou. Hazel stačilo se na tu věc podívat a vyschlo jí v puse. Měla strach, že Leo na kouli navolí nějakou špatnou kombinaci a nešťastnou náhodou je všechny odpálí z paluby, vyhodí celou loď do povětří nebo promění Argo II v obří opékač topinek.

Naštěstí se to nestalo. Z koule se vysunula čočka a promítla nad konzoli trojrozměrný obraz Apenin.

„Já nevím.“ Leo zkoumal hologram. „Nevidím tam na severu nic, co by se hodilo. Ale líbí se mi to víc než se vracet na jih. Říma mám až po krk.“

Proti tomu nikdo nic nenamítal. S Římem neměli dobrou zkušenost.

„Každopádně,“ ozval se Nico, „musíme pospíchat. Každý den, co jsou Annabeth a Percy v Tartaru…“

Nemusel to ani doříct. Mohli jen doufat, že Percy a Anna beth přežijí a najdou bránu Smrti ze strany Tartaru. Pak, pokud se ovšem Argo II dostane k Hádovu chrámu, se jim možná po vede otevřít bránu ze smrtelné strany, zachránit kamarády a uzavřít ten průchod, zabránit Gaiiným silám znovu a znovu ožívat ve světě smrtelníků.

Jasně… na tom plánu se nic nemůže pokazit.

Nico se zakabonil na italskou krajinu pod nimi. „Možná by to chtělo probudit ostatní. To rozhodnutí se týká nás všech.“

„Ne,“ zavrhla to Hazel. „Nějaké řešení najdeme.“

Sama nevěděla, proč je o tom tak přesvědčená, ale od opuštění Říma posádka nějak ztrácela soudržnost. Zrovna se začínali učit pracovat jako tým, a pak šup … a jejich dva nejdůležitější členové spadli do Tartaru. Percyho brali jako oporu, dodával jim sebedůvěru, když pluli přes Atlantik a do Středozemního moře. A Annabeth – ta byla vlastně vedoucí výpravy. Úplně sama zachránila Athénu Parthenónskou. Byla z nich sedmi nejchytřejší, na všechno znala odpověď.

Kdyby Hazel budila celou posádku při každém problému, zas by se jenom hádali a čím dál víc by ztráceli naději.

Musí se snažit, aby na ni Percy s Annabeth byli pyšní. Mu sí převzít iniciativu. Nechtělo se jí věřit, že má v této výpravě jen roli, před níž ji Nico varoval – odstranit překážku, která na ně čeká v Hádově chrámu. Zahnala tu myšlenku.

„Musíme na něco přijít,“ naléhala. „Najít jinou cestu přes hory nebo vymyslet, jak se schovat před horskými bohy.“

Nico si povzdechl. „Být sám, tak cestuju stíny. Ale s celou lodí by to nešlo. A upřímně, ani nevím, jestli mám ještě sílu přepravovat i jenom sebe .“

„Třeba by pomohla nějaká kamufláž,“ uvažoval Leo. „Co takhle udělat kouřovou clonu, co nás schová v mracích…“ Ale neznělo to moc optimisticky.

Hazel se dívala dolů na zvlněnou zemědělskou krajinu a myslela na to, co leží pod ní – říše jejího otce, vládce podsvě tí. Setkala se s Plutonem jenom jednou, a tehdy jí vůbec nedošlo, kdo to je. Rozhodně od něj nikdy nečekala pomoc – když byla naživu poprvé, coby duch v podsvětí ani když ji Nico přivedl zpátky do světa živých.

Otcův sluha Thanatos, bůh smrti, naznačil, že je to od Plu tona možná laskavost, že si Hazel nevšímá. Koneckonců, neměla by být naživu. Kdyby ji zaznamenal, možná by ji musel vrátit do říše mrtvých.

A to znamenalo, že obracet se na Plutona s prosbou o pomoc není radno. A přece…

Prosím, otče , přistihla se, jak žebrá. Já musím najít cestu do té svatyně v Řecku, do Hádova chrámu. Jestli jsi tam dole, ukaž mi, co mám dělat .

Vzadu na obzoru ji upoutal jakýsi pohyb – něco malého a béžového se šílenou rychlostí hnalo po polích a nechávalo za sebou kondenzační stopu jako letadlo.

Hazel nevěřila vlastním očím. Netroufala si doufat, ale musel to být… „Arion.“

„Co?“ nechápal Nico.

Leo šťastně zavýskl, zatímco se kotouč prachu blížil. „To je její kůň, člověče! O celou tuhle legraci jsi přišel. Viděli jsme ho naposled v Kansasu!“

Hazel se poprvé za několik dní rozesmála. Bylo to moc příjemné, vidět zas starého kamaráda.

Asi míli na sever ta malá béžová tečka obkroužila kopec a zastavila se na vršku. Byla stěží k rozeznání, ale když se kůň vzepjal na zadních a zařehtal, donesl se ten zvuk až k  Argu II . Hazel nepochybovala – je to Arion.

„Musíme k němu,“ vyhrkla. „Přišel nám na pomoc.“

„Jo, jasně.“ Leo se poškrábal na hlavě. „Jenomže, no, domluvili jsme se, že už nebudeme přistávat na zemi, pamatuješ? Víš, když nás chce Gaia zničit a tak.“

„Jenom mě dostaň blíž a já slezu po provazovém žebříku.“ Hazel bušilo srdce. „Myslím, že mi chce Arion něco říct.“

II
HAZEL

H azel ještě nikdy nebyla tak šťastná. No, možná tehdy večer na oslavě vítězství v Táboře Jupiter, když dala poprvé pusu Frankovi… ale tohle bylo hned za tím.

Jakmile slezla na zem, rozběhla se k Arionovi a vrhla se mu kolem krku. „Stýskalo se mi!“ Přitiskla koni tvář na teplý bok vonící po mořské soli a jablkách. „Kdes byl?“

Arion zařehtal. Hazel litovala, že neumí koňštinu jako Percy, ale smysl pochopila. Arion zněl netrpělivě, jako by říkal: Není čas na nostalgii, holka! Pojďme!

„Chceš, abych s tebou někam jela?“ hádala.

Arion pokýval hlavou a zatančil na místě. Tmavě hnědé oči se mu netrpělivě leskly.

Hazel se pořád nechtělo věřit, že je vážně tady. Uměl běhat po každém povrchu, dokonce i po moři. Ale bála se, že do antických zemí s nimi nepůjde – Středomoří bylo pro polobohy a jejich spojence moc nebezpečné.

Nedorazil by, kdyby ho Hazel doopravdy nepotřebovala. A vypadal tak nervózní… Když něco tolik lekalo neohroženého koně, pak by se toho měla Hazel přímo děsit.

Jenže ona byla naopak radostí bez sebe. Už ji unavovalo tr pět mořskou nemocí a leteckou nemocí. Na palubě Arga II se cítila užitečná asi jako bedna se zátěží. Byla ráda, že se zas dostala na pevnou zem, i když to bylo Gaiino teritorium. Měla chuť si zajezdit.

„Hazel!“ zavolal Nico z lodi. „Co se děje?“

„Všechno v pořádku.“ Sklonila se a vytáhla ze země zlatý valoun. Tuhle schopnost už docela zvládala. Drahokamy kolem ní nevyskakovaly náhodně a vylovit zlato byla hračka.

Nakrmila Ariona valounem… jeho oblíbenou dobrotou. Pak se usmála nahoru na Nika a Lea, kteří ji pozorovali z výšky asi třiceti metrů. „Arion mě chce někam odvézt.“

Ti dva si vyměnili nervózní pohled.

„Hm…“ Leo ukázal na sever. „Řekni mi, prosím, že tě nepoveze do toho ?“

Hazel se tak soustředila na Ariona, že si ničeho nevšimla. Asi míli od nich se na hřebeni nejbližšího kopce sbírala bouře nad starými kamennými rozvalinami – možná to byly pozůstatky římského chrámu nebo pevnosti. Nálevkovitý mrak se plazil z nebe ke kopci jako černý inkoustový prst.

Hazel vyschlo v puse. Podívala se na Ariona. „Chceš jet tam ?“

Arion zaržál, jako by chtěl říct: No jasně!

No prima… Hazel žádala otce o pomoc. Má to snad být jeho odpověď?

Doufala, že ano, ale vycítila, že v té bouři má prsty ještě něco jiného… něco temného, mocného a možná ne zrovna přátelského.

Přesto to byla šance pomoct kamarádům – vést, nenechat se vláčet v závěsu.

Sevřela popruh jezdeckého meče z imperiálního zlata a vyšplhala se Arionovi na hřbet.

„Nic se mi nestane!“ zavolala vzhůru na Nika a Lea. „Zůstaňte tu a čekejte na mě.“

„Jak dlouho?“ chtěl vědět Nico. „A co když se nevrátíš?“

„Neboj se, vrátím,“ slibovala a doufala, že se neplete.

Pobídla Ariona a vyrazili po souši přímo do narůstajícího tornáda.

III
HAZEL

B ouře spolkla kopec vířícím kuželem černých par.

Arion vyrazil přímo do něj.

Hazel zjistila, že je na vršku, ale připadala si jako v nějaké jiné dimenzi. Svět ztratil barvy. Stěny bouře obklopily kopec temnou černí. Obloha šedě vřela. Rozpadající se ruiny byly tak vybledlé, že skoro zářily. Dokonce i Arionova srst se proměnila z karamelově hnědé na temný odstín popele.

V oku bouře se vzduch nehýbal. Hazel mrazila a brněla ků že, jako by si do ní vetřela lihové tonikum. Klenutý průchod před ní vedl skrz stěny porostlé mechem do jakéhosi uzavřeného prostoru.

V tom šeru toho moc neviděla, ale cítila, že uvnitř něco je. Připadala si jako kus železa přitahovaný silným magnetem. Nedalo se tomu odolat, táhlo ji to dovnitř.

A přece zaváhala. Přitáhla Arionovi uzdu a on netrpělivě přešlapoval, zem mu pod kopyty praskala. Kamkoli stoupl, tráva, hlína i kameny zbělely, jako by je pokryla jinovatka. Ha zel si vzpomněla na ledovec Hubbard na Aljašce, jak pod nimi povoloval. Vybavila si dno příšerné jeskyně v Římě, které se rozpadlo na prach a vtáhlo Percyho a Annabeth do Tartaru.

Doufala, že se pod ní černobílý vršek kopce taky nerozsype. Usoudila, že nejlíp bude jet dál.

„Tak běž, chlapče.“ Její hlas zněl tlumeně, jako by mluvila do polštáře.

Arion klusem proběhl kamenným průchodem. Zhroucené zdi lemovaly čtvercové nádvoří velké asi jako tenisový kurt. V každé ze tří dalších zdí byla brána, vedly na sever, na východ a na západ. Uprostřed nádvoří se křížem protínaly dvě cesty z kočičích hlav. Ve vzduchu visely rozmazané bílé chumáče ml hy, svíjely se a vlnily jako živé.

To není jen tak nějaká mlha, uvědomila si Hazel. Je to kouzelná mlha.

Po celý život slýchala o nadpřirozeném závoji, který halí svět mýtů před pohledem smrtelníků. Dokáže poplést dokonce i polobohy, takže vidí nestvůry jako neškodná zvířata nebo bohy jako normální lidi.

Hazel si nikdy nemyslela, že je to opravdový kouř, ale jak ho tak viděla kroutit se kolem Arionových nohou a proplouvat po bořenými klenbami zničeného nádvoří, ježily se jí chloupky na rukou. Vycítila, že ta bílá věc je čirá magie.

V dálce zavyl pes. Arion se jen tak něčeho nelekl, ale teď se vzepjal a nervózně zařehtal.

„To nic.“ Hazel ho poplácala po krku. „Jsme parťáci. Sesednu, ano?“

Sklouzla z Arionova hřbetu. Kůň se okamžitě obrátil a dal se na útěk.

„Arione, poč-“

Ale už zmizel tam, odkud přišli.

To parťáctví jim dlouho nevydrželo.

Vzduch prořízlo další zavytí – tentokrát zaznělo blíž.

Hazel popošla do středu nádvoří. Mlha se jí držela jako mrazničky.

„Haló?“ zavolala.

„Haló,“ odpověděl nějaký hlas.

V severní bráně se objevila postava bledé ženy. Ne, počkat… stála ve východní bráně. Kdepak, v západní. Tři postavy stejné ženy se jako jedna vydaly do středu trosek. Byly rozmazané, mlžné, a za nimi se táhly dva menší pramínky kouře, držely se jim za patami jako nějaká zvířata, jako ochočení mazlíčci.

Ženy došly do středu nádvoří a tři postavy splynuly v jednu mladou ženu v tmavých šatech bez rukávů a se zlatými vlasy, svázanými do koňského ohonu vysoko na hlavě, jak se nosilo ve starém Řecku. Šaty měla tak hebounké, až to vypadalo, že se čeří, jako by jí z ramen stékal inkoust. Vypadala sotva na dvacet, ale Hazel věděla, že to nic neznamená.

„Hazel Levesqueová,“ oslovila ji ta žena.

Byla krásná, ale smrtelně bledá. Kdysi dávno v New Orleansu se Hazel musela zúčastnit bdění u zemřelé spolužačky. Pamatovala si mrtvé tělo mladé dívky v otevřené rakvi. Obličej měla pěkně upravený, jako by odpočívala, což Hazel děsilo.

Tato žena jí tu dívku připomněla – jen oči měla otevřené a úplně černé. Když naklonila hlavu, jako by se zase rozdělila na tři postavy… mlžné paobrazy, které splývaly jako rozmazaná fotografie někoho v pohybu.

„Kdo jste?“ Hazel sevřela prsty na rukojeti meče. „Myslím… která bohyně?“

Nepochybovala o tom, že je to bohyně. Tahle žena vyzařovala sílu. Všechno kolem nich – vířící mlha, jednobarevná bouře, strašidelná zář ruin –, to všechno bylo kvůli ní.

„Ach.“ Žena pokývala hlavou. „Trochu ti posvítím.“

Zvedla ruce. Najednou držela dvě staré hořící rákosové lou če. Mlha ustoupila k okrajům nádvoří. U sandálů se ženě zhmotnila dvě hebká zvířátka. Jedno bylo černý labrador. Druhé dlouhý chlupáč s šedou srstí a s bílou kresbou na tváři. Že by lasička?

Žena se poklidně usmála.

„Jsem Hekaté,“ představila se. „Bohyně kouzel. Jestli se máš dožít dnešního večera, musíme toho spoustu probrat.“

IV
HAZEL

H azel by nejradši utekla, ale nohy jako by jí vrostly do země.

Na obou stranách křižovatky vyrazily ze země stojany z tmavého kovu jako stébla rostlin. Hekaté do nich upevnila louče, pak pomalu obešla Hazel a měřila si ji, jako by byly partnerky v nějakém děsivém tanci.

Černý pes a lasice se jí kradli v patách.

„Jsi jako tvoje matka,“ usoudila Hekaté.

Hazel se stáhlo hrdlo. „Vy jste ji znala?“

„Jistěže. Marie byla věštkyně. Zabývala se kouzly, prokletími a  gris-gris . A já jsem bohyně kouzel.“

Ty černočerné oči Hazel přitahovaly, jako by se z ní pokoušely vysát duši. Za jejího prvního života v New Orleansu ve škole Svaté Agnes ji spolužáci kvůli matce šikanovali. Tvrdili o Marii Levesqueové, že je čarodějnice. Jeptišky si šeptaly něco o tom, že se Hazelina matka paktuje s ďáblem.

Pokud se ty jeptišky děsily mojí mámy , pomyslela si Hazel, co by asi řekly na tuhle bohyni?

„Mnozí se mě bojí,“ pronesla Hekaté, jako by jí četla myšlenky. „Ale magie není dobrá ani zlá. Je to nástroj, jako třeba nůž. Je snad nůž zlý? Zlý může být jenom ten, kdo ho třímá.“

„Moje-moje máma,“ vykoktala Hazel, „ona na kouzla nevěřila. Doopravdy ne. Jenom je předstírala, pro peníze.“

Lasička zaštěbetala a odhalila zuby. Pak vydala táhlý zvuk zadním koncem. Za jiných okolností by byla prdící lasička legrační, ale Hazel se nezasmála. Rudé oči šelmičky na ni zlo věstně zíraly jako drobné uhlíky.

„Klid, Gale,“ napomenula zvíře Hekaté. Omluvně pokrčila rameny. „Gale nerada slyší o nevěřících a podvodnících. Abys věděla, sama kdysi byla čarodějka.“

„Vaše lasička byla čarodějka?“

„Je to vlastně tchořice,“ opravila ji Hekaté. „Ale ano, Gale kdysi bývala protivná lidská čarodějka. Byla dost na štíru s hygienou a měla hrozné – no, trávicí problémy.“ Hekaté si zamávala rukou před nosem.

„Fajn.“ Hazel se snažila nedívat se na to zvíře. Jeho trávicí problémy ji vážně nezajímaly.

„Zkrátka,“ pokračovala Hekaté, „jsem ji proměnila na tchoře. Jako tchoř je mnohem lepší.“

Hazel polkla. Podívala se na černého psa, který láskyplně ožužlával bohyni ruku. „A ten váš labrador…?“

„No, to je Hekabé, bývalá královna Troje,“ odtušila Hekaté, jako by to byla jasná věc.

Pes zavrčel.

„Máš pravdu, Hekabé,“ přikývla bohyně. „Nemáme čas na dlouhé úvody. Jde o to, Hazel Levesqueová, že i když tvá matka prohlašovala, že na magii nevěří, ve skutečnosti ji ovládala. Nakonec si to uvědomila. Když pátrala po kouzle, kterým by přivolala boha Plutona, to já jsem jí ho pomohla najít.“

„Vy…?“

„Ano.“ Hekaté dál obcházela Hazel. „Poznala jsem ve tvé matce potenciál. A ještě větší potenciál vidím v  tobě .“

Hazel se točila hlava. Vzpomněla si na matčino přiznání, těsně než umřela: jak přivolala Plutona, jak se do ní zamiloval a jak se kvůli jejímu lačnému přání dcera narodila prokletá. Hazel uměla přivolat poklady ze země, ale každý, kdo je používal, trpěl a zemřel.

A teď jí tahle bohyně tvrdí, že to všechno způsobila ona.

„Moje máma kvůli té magii trpěla. Celý můj život –“

„– by neexistoval beze mě,“ dokončila Hekaté kategoricky. „Na tvůj vztek nemám čas. Ani ty ne. Bez mojí pomoci umřeš.“

Černý pes zavrčel. Tchoř klapl zuby a vypustil plyn.

Hazel připadalo, jako by se jí plíce plnily horkým pískem.

„Jaké pomoci?“ zeptala se.

Hekaté zvedla bledé paže. Ve třech branách, jimiž přišla – severní, východní a západní – zavířila mlha. Zazářil tam a zablikal příval černobílých scén jako ze starých němých filmů, které se hrály v kinech v dobách Hazelina mládí.

V západní bráně spolu bojovali římští a řečtí polobohové v plné zbroji na svahu pod velkou borovicí. Tráva byla posetá zraněnými a umírajícími. Hazel viděla sama sebe, jak jede na Arionovi, prodírá se tou melou a křičí, pokouší se to násilí za stavit.

V bráně vedoucí na východ spatřila Argo II klesající po nebi nad Apeninami. Lana a plachty mělo v plamenech. Do zadní části paluby udeřil balvan, další prorazil trup. Loď se rozletěla jako shnilá tykev a motor explodoval.

Obrazy v severní bráně byly ještě horší. Hazel viděla Lea – v bezvědomí nebo snad mrtvého –, jak padá mraky. Zjevil se jí Frank, klopýtal sám temným tunelem, svíral si paži, tričko nasáklé krví. A Hazel spatřila i samu sebe v rozlehlé jeskyni plné paprsků jako světelných pavučin. Snažila se jí probít, zatímco vzadu u černostříbrných kovových dveří leželi nehybně na zemi Percy a Annabeth.

„Možnosti,“ pravila Hekaté. „Stojíš na křižovatce, Hazel Levesqueová. A já jsem bohyně křižovatek.“

Zem u Hazeliných nohou zaduněla. Shlédla a viděla lesk stříbrných mincí… tisíce starých římských denárů, které vyrazily na povrch všude kolem ní, jako by se celý vršek kopce vařil. Ty vidiny v branách ji tak rozrušily, že přivolala každý kousek stříbra zeširoka zdaleka.

„Na tomto místě je minulost blízko pod povrchem,“ konstatovala Hekaté. „V antických dobách se tu křižovaly dvě velké římské cesty. Předávaly se tu zprávy. Pořádaly se trhy. Přátelé se setkávali a nepřátelé bojovali. Celé armády si musely vybrat směr. Křižovatky jsou odjakživa místem rozhodnutí.“

„Jako… jako Janus.“ Hazel si vzpomněla na svatyni Januse na Chrámovém pahorku v Táboře Jupiter. Polobohové se tam chodili rozhodovat. Házeli si mincí, hlava nebo orel, a doufali, že je bůh s dvěma tvářemi správně povede. Hazel to místo od jakživa nenáviděla. Nikdy nechápala, proč kamarádi tak ochotně předávají odpovědnost za rozhodování bohu. Po všem, co měla Hazel za sebou, věřila božské moudrosti asi tak jako hernímu automatu v New Orleans.

Bohyně kouzel znechuceně sykla. „Janus a ty jeho dveře. Nakukal by ti, že všechny volby jsou černobílé, ano, nebo ne, dovnitř, nebo ven. Ve skutečnosti to tak jednoduché není. Kdykoli dojdeš na křižovatku, máš minimálně tři cesty, kterými se dát… a čtyři, pokud počítáš i tu zpátky. Teď ses ocitla na takové křižovatce, Hazel.“

Hazel si znovu pohledem změřila tři vířící brány: válku polobohů, zničení Arga II , pohromu pro ni a její přátele. „Všechny ty volby jsou špatné.“

„Všechny volby nesou svá rizika,“ opravila ji bohyně. „Ale jaký máš cíl?“

„Cíl?“ Hazel máchla bezmocně rukou. „Nic z toho.“

Pes Hekabé zavrčel. Tchořice Gale cupitala kolem nohou bohyně, smrděla a skřípala zuby.

„Můžeš se vrátit,“ navrhla bohyně, „vrátit se do Říma… ale Gaiiny síly na to čekají. Nikdo z vás nepřežije.“

„Takže… co mi radíte?“

Hekaté přistoupila k nejbližší louči. Nabrala hrst ohně a tvarovala plameny, až se jí v rukou objevila malá reliéfní ma pa Itálie.

„Můžeš jít na západ.“ Hekaté odtáhla prst od ohnivé mapy. „Vrátit se do Ameriky se svou kořistí, Athénou Parthenónskou. Tví kamarádi tam doma, Řekové a Římané, stojí na prahu vál ky. Vydej se tam hned a možná zachráníš spoustu životů.“

„ Možná ,“ opakovala Hazel. „Ale Gaia se má probudit v Řecku. Tam se shromažďují Giganti.“

„Pravda. Gaia stanovila datum na prvního srpna, na svátek Spes, bohyně naděje, tehdy chce povstat a chopit se moci. Po tom Dni naděje hodlá veškeré naděje zničit. I kdybyste se do té doby dostali do Řecka, zastavíte ji? Já nevím.“ Hekaté přejela prstem přes vrcholky Apenin. „Můžete se vydat na východ, přes hory, ale Gaia udělá cokoliv, aby vám zabránila přejít Itálii. Povolala proti vám horské bohy.“

„To jsme si všimli,“ ušklíbla se Hazel.

„Každý pokus zdolat Apeniny přinese zničení vaší lodi. Ironií osudu by to mohlo být nejbezpečnější řešení pro tvou posádku. Předvídám, že ten výbuch všichni přežijete. Je možné, i když nepravděpodobné, že se dostanete do Epiru a zavřete bránu Smrti. Možná najdete Gaiu a zabráníte jí povstat. Ale do té doby budou oba tábory polokrevných zničeny. Nebudete se mít kam vrátit.“ Hekaté se usmála. „Pravděpodobnější ale je, že po havárii lodi uvíznete v horách. Bude to znamenat konec vaší výpravy, avšak tobě a tvým přátelům to ušetří spoustu bolesti a utrpení. Válka s Giganty se vyhraje, či prohraje bez vás.“

Vyhraje, či prohraje bez vás.

Malou, provinilou část Hazel to lákalo. Toužila být zase normální holka. Nechtěla pro sebe ani pro kamarády další bo lest a utrpení. Měli už toho za sebou moc.

Podívala se za Hekaté do prostřední brány. Viděla Percyho a Annabeth, bezmocně ležící před těmi černostříbrnými dveř mi. Nyní se nad nimi tyčila mohutná temná silueta, která vzdáleně připomínala člověka, a zvedala nohu, jako by chtěla Percyho rozdrtit.

„A co oni?“ zeptala se Hazel chabě. „Percy a Annabeth?“

Hekaté pokrčila rameny. „Západ, východ nebo jih… stejně zemřou.“

„To nikdy,“ prohlásila Hazel.

„V tom případě máš jenom jedinou cestu, tu nejnebezpečnější.“

Hekaté přejela prsty miniaturní Apeniny a vykreslila v rudých plamenech bílou linku. „Tady na severu je tajný průsmyk, místo, kde panuji já, kudy kdysi prošel Hannibal, když táhl na Řím.“

Bohyně opsala prstem širokou smyčku… k vršku Itálie, pak na východ k moři a dolů po západním pobřeží Řecka. „Až zdoláte průsmyk, poputujete na sever do Boloně a pak do Benátek. Odtamtud poplujete po Jadranu ke svému cíli, sem: do Epiru v Řecku.“

Hazel se v zeměpise moc nevyznala. Netušila, kde je Jaderské moře. Nikdy neslyšela o Boloni a o Benátkách věděla jen něco neurčitého o kanálech a gondolách. Jedno jí ale bylo jas né. „To je strašně z ruky.“

„A proto Gaia nebude čekat, že se tamtudy vydáte,“ přikývla Hekaté. „Mohu vaše putování trochu zakrýt, ale zdar té cesty bude záviset na tobě, Hazel Levesqueová. Musíš se naučit používat mlhu.“

„Já?“ Hazel připadalo, jako by jí srdce propadlo hrudním košem dolů. „Jak používat?“

Hekaté uhasila mapu Itálie. Máchla rukou k černému psovi Hekabé. Labradora obalila mlha, až se úplně ztratil v bílém kokonu. Ozvalo se puff! a mlha se rozptýlila . Na místě, kde stál před chvílí pes, bylo naštvaně se tvářící kotě se zlatýma očima.

„Mňau,“ postěžovalo si.

„Jsem bohyně mlhy,“ vysvětlila Hekaté. „Mám na starosti udržování závoje, který odděluje svět bohů od světa smrtelníků. Mé děti se učí využívat mlhu, vytvářet iluze, působit na mysl lidí. Zvládnou to i jiní polobohové. A ty se to musíš naučit, Hazel, máš-li pomoci přátelům.“

„Ale…“ Hazel se podívala na kočku. Věděla, že je to ve skutečnosti Hekabé, černý labrador, ale od pohledu by tomu nevěřila. Ta kočka vypadala moc skutečná. „To nedokážu.“

„Tvá matka měla talent,“ tvrdila Hekaté. „A ty máš ještě větší. Coby Plutonovo dítě, které se vrátilo z mrtvých, rozumíš závoji mezi světy líp než většina ostatních. Ty mlhu dokážeš ovládat. A jestli ne… no, tvůj bratr Nico tě už varoval. Duchové mu leccos našeptali, prozradili mu tvou budoucnost. Až se do staneš do Hádova chrámu, střetneš se se strašlivou protivnicí. Nedá se překonat silou ani mečem. Můžeš ji porazit jenom ty sama a bude to vyžadovat magii.“

Hazel se roztřásla kolena. Vzpomněla si na zachmuřenou Nikovu tvář, na to, jak jí zarýval prsty do paže. Nesmíš to říct ostatním. Ještě ne. S jejich odvahou je to už tak dost nahnuté.

„Kdo?“ zachraptěla Hazel. „Kdo je ten nepřítel?“

„Její jméno neřeknu,“ zavrtěla hlavou Hekaté. „To by ji k tobě přilákalo, než se na ni stačíš připravit. Běž na sever, Hazel. A po cestě si cvič přivolávání mlhy. Až dorazíš do Boloně, vyhledej dva trpaslíky. Odvedou tě k pokladu, který ti pomůže přežít v Hádově chrámu.“

„Nerozumím.“

„Mňau,“ připomnělo se kotě.

„Ano, ano, Hekabé.“ Bohyně znovu mávla rukou a kočka zmizela. Na jejím místě se objevil zas černý labrador.

„Porozumíš tomu, Hazel,“ slíbila jí bohyně. „Čas od času pošlu Gale, aby zkontrolovala tvé pokroky.“

Tchořice zasyčela, korálková rudá očka zasvítila zlobou.

„No super,“ zamumlala Hazel.

„Než se dostaneš do Epiru, musíš být připravená,“ nabádala ji Hekaté. „Pokud uspěješ, snad se znovu setkáme… v poslední bitvě.“

Poslední bitva, pomyslela si Hazel. Čím dál lepší.

Uvažovala, jestli dokáže zabránit obrazům, které viděla v mlze – jak se Leo řítí oblohou, Frank klopýtá tmou, sám a smrtelně zraněný, Percy a Annabeth leží vydaní na milost temné obří postavě.

Nesnášela hádanky bohů a jejich nejasné rady. A začínala nesnášet i křižovatky.

„Proč mi pomáháte?“ chtěla vědět. „V Táboře Jupiter se říkalo, že v poslední válce jste stála na straně Titánů.“

Hekaté se zaleskly tmavé oči. „Protože jsem Titánka – dcera Persea a Asterie. Vládla jsem mlze už dlouho předtím, než se Olympané dostali k moci. Přesto jsem se v první válce s Titány, před tisíciletími, přidala na Diovu stranu proti Kronovi. Uvědomovala jsem si Kronovu krutost. Doufala jsem, že z Dia bude lepší vládce.“

Tiše a hořce se zasmála. „Když Démétér ztratila svou dceru Persefonu, unesenou tvým otcem, vedla jsem ji nejtemnější nocí svými loučemi, pomáhala jí hledat. A když poprvé povstali Giganti, znovu jsem pomáhala bohům. Bojovala jsem proti svému arcinepříteli Klytiovi, kterého Gaia vytvořila, aby po hltil a porazil veškerou mou magii.“

„Klytiovi.“ Hazel to jméno nikdy neslyšela, ale z jeho zvuku jí těžkly nohy. Podívala se na obrazy v severní bráně – mohutnou temnou siluetu tyčící se nad Percym a Annabeth. „On je ta hrozba v Hádově chrámu?“

„No, čeká tam na tebe,“ potvrdila Hekaté. „Ale nejdřív musíš porazit tu čarodějnici. Pokud se ti to nepovede…“

Luskla prsty a všechny brány zčernaly. Mlha se rozplynula a obrazy zmizely.

„Všichni musíme volit,“ řekla bohyně. „Když Kronos podruhé povstal, udělala jsem chybu. Podpořila jsem ho. Už mě unavovalo, že si mě takzvaní hlavní bohové nevšímali. Navzdory letům věrných služeb mi nevěřili, odmítli mě usadit ve své síni…“

Tchořice Gale vztekle zapištěla.

„Na tom už nezáleží.“ Hekaté si povzdychla. „Zase jsem se s Olympem usmířila. A teď, když se bohové drží zpátky a jejich řecké a římské stránky spolu zápasí, jim pomůžu. Řekové nebo Římané, já byla vždycky jenom Hekaté. Pomohu ti proti Gi gantům, pokud prokážeš, že si to zasloužíš. Takže nyní je to na tobě, Hazel Levesqueová. Uvěříš mi, nebo se mi vyhneš, jak to často dělávali olympští bohové?“

Hazel hučelo v uších. Může věřit této temné bohyni, která dala matce kouzlo, jež jí zničilo život? Pardon, to teda ne. Nezamlouval se jí ani ten pes a smradlavý tchoř.

Ale zároveň věděla, že nemůže nechat Percyho a Annabeth umřít.

„Půjdu na sever,“ rozhodla se. „Tím vaším tajným průchodem v horách.“

Hekaté přikývla a ve tváři se jí objevily nepatrné stopy spokojenosti. „Vybrala sis dobře, i když ta cesta nebude snadná. Povstane kolem tebe mnoho nestvůr. Dokonce i někteří z mých vlastních pomocníků se přidali na stranu Gaii, chtějí zničit tvůj smrtelný svět.“

Bohyně vzala louče ze stojanů. „Připrav se, dcero Plutonova. Uspěješ-li proti čarodějce, zase se setkáme.“

„Uspěju,“ slibovala Hazel. „A víte co, Hekaté? Já si nevybírám vaši cestu. Volím si svou vlastní.“

Bohyně povytáhla obočí. Tchořice se nahrbila a pes zavrčel.

„Najdeme způsob, jak zastavit Gaiu,“ prohlásila Hazel. „Zachráníme přátele z Tartaru. Udržíme posádku a loď pohromadě a  k tomu zabráníme Táboru Jupiter a Táboru polokrevných, aby se pustily do války. Zvládneme to všechno.“

Bouře zahučela a temné stěny nálevkovitého mraku se rozvířily rychleji.

„Zajímavé,“ poznamenala Hekaté, jako by Hazel byla nečekaný výsledek nějakého vědeckého experimentu. „Takové kouzlo by stálo za vidění.“

Svět zahalila vlna temnoty. Když se Hazel rozkoukala, bouře, bohyně a její pomocníci zmizeli. Hazel stála na svahu kopce v ranním slunečním světle, sama mezi ruinami až na Ariona, který přešlapoval vedle ní a netrpělivě ržál.

„Máš pravdu,“ obrátila se k němu Hazel. „Vypadneme odsud.“

„Co se stalo?“ spustil Leo, sotva Hazel vylezla na palubu Arga II .

Hazel se ještě třásly ruce po rozhovoru s bohyní. Podívala se přes zábradlí a viděla prach v Arionově stopě táhnoucí se po italských kopcích. Doufala, že se přítel zdrží, ale nemohla mu vyčítat, že chtěl odsud zmizet co nejrychleji.

Krajina jiskřila, slunce se odráželo od ranní rosy. Na kopci se bíle a tiše tyčily rozvaliny – ani stopy po prastarých cestách, po bohyních ani po plynatých tchořicích.

„Hazel?“ ozval se Nico.

Podlomila se jí kolena. Nico a Leo ji popadli za paže a pomohli jí na schody přední paluby. Cítila se trapně, že se zhroutila jako pohádková princeznička, ale došly jí síly. Vzpomínka na zářící scény na křižovatce ji naplnila hrůzou.

„Setkala jsem se s Hekaté,“ podařilo se jí hlesnout.

Nevypověděla jim všechno. Pamatovala si, co jí řekl Nico: S jejich odvahou je to už tak dost nahnuté. Ale svěřila se jim s tajným severním průsmykem horami a s oklikou, kterou se podle Hekaté dostanou do Epiru.

Když byla u konce, vzal ji Nico za ruku. V očích měl starost. „Hazel, setkala ses s Hekaté na křižovatce. To… je věc, kterou spousta polobohů nepřežije. A kdo ano, už nikdy není stejný. Vážně myslíš, že jsi –“

„Jsem v pořádku,“ stála na svém.

Ale věděla, že není. Vzpomínala si, jak hrdě a vzdorně se cítila, když odsekla bohyni, že si najde vlastní cestu a všechno dokáže. Teď jí to chvástání připadalo absurdní. Odvaha ji opustila.

„Co když nás Hekaté ošidí?“ napadlo Lea. „Ta cesta může být past.“

Hazel zavrtěla hlavou. „Kdyby to byla past, mluvila by o ní tak, aby mě nalákala. Ale to nedělala, to mi věř.“

Leo si vytáhl z opasku na nářadí kalkulačku a vyťukal pár čísel. „To je… zajížďka asi tak pět set kilometrů, než se dostaneme do Benátek. A pak musíme zpátky po Jadranu. A cože to bylo s těmi trpaslíky?“

„Trpaslíci v Boloni,“ vysvětlovala Hazel. „Myslím, že Bolo ňa je město. Ale proč tam máme najít trpaslíky… to nevím. Nějaký poklad nám prý pomůže s výpravou.“

„Hm,“ protáhl obličej Leo. „Teda, proti pokladům nejsem, ale –“

„Je to naše nejlepší možnost.“ Nico pomohl Hazel vstát. „Musíme dohnat ztracený čas a plout co nejrychleji. Možná na tom závisí život Percyho a Annabeth.“

„Co nejrychleji?“ Leo se zakřenil. „To bych zvládl.“

Přispěchal ke konzoli a začal mačkat tlačítka.

Nico vzal Hazel pod paži a odvedl ji z doslechu. „Co ještě říkala Hekaté? Něco o –“

„J á nemůžu,“ přerušila ho Hazel. Obrazy, které viděla, ji málem zničily: Percy a Annabeth bezmocní u těch temných kovových dveří, tmavý obr, který se nad nimi tyčil, Hazel uvězněná v zářícím bludišti světla, neschopná jim pomoct.

Musíš porazit čarodějnici , řekla Hekaté. Jen ty sama ji můžeš porazit. Pokud se ti to nepodaří…

Konec , pomyslela si Hazel. Všechny brány se uzavřou. Všechny naděje se zničí.

Nico ji varoval. Komunikoval s mrtvými, slyšel je šeptat náznaky o budoucnosti. Dvě děti podsvětí vejdou do Hádova chrámu. Budou čelit nepředstavitelnému nepříteli. A k bráně Smrti se dostane jenom jeden z nich.

Hazel se nedokázala podívat bratrovi do očí.

„Povím ti to pak,“ slíbila a snažila se, aby se jí netřásl hlas. „Teď si musíme odpočinout, dokud to jde. Dnes večer překročíme Apeniny.“

V
ANNABETH

D evět dní.

Jak tak padala, myslela Annabeth na Hésioda, starého řeckého básníka, který soudil, že pád ze země do Tartaru trvá devět dní.

Doufala, že se pletl. Ztratila už přehled, jak dlouho s Percym klesají – hodiny? Den? Připadalo jí to jako věčnost. Od té doby, co se zhroutili do propasti, se drželi za ruce. Teď si ji Percy přitáhl pevně k sobě, zatímco se řítili absolutní tmou.

Annabeth hvízdal v uších vítr. Vzduch byl teplejší a vlhčí, jako by letěli hrdlem obrovského draka. V nedávno zlomeném kotníku jí tepalo, i když nevěděla, jestli ho má pořád obalený pavoučími sítěmi.

Ta prokletá nestvůra Arachné. Přestože byla chycená do vlastní sítě – prstolapu, který sama utkala – rozmačkaná autem a sražená do Tartaru, stejně se ta pavoučí dáma pomstila. Její vlákna chytila Annabeth nohu, stáhla ji přes okraj do propasti a Percyho s ní.

Annabeth si nedovedla představit, že je Arachné pořád naživu, někde tam pod nimi ve tmě. Nechtěla se s tou nestvůrou potkat, až dopadnou na dno. Ale pokud tam vůbec je nějaké dno, oba se při dopadu nejspíš rozmáznou na placku, takže s obřími pavouky si nemusí dělat vůbec žádné starosti.

Objala Percyho a snažila se nebrečet. Nikdy nečekala, že bude mít lehký život. Většina polobohů umírala mladá v bojích se strašnými nestvůrami. Tak to chodilo už od antických dob. Řekové vynalezli tragédii. Věděli, že největší hrdinové nekončí dobře.

A přesto to nebylo fér. Tolik toho dokázala, aby získala sochu Athény. A zrovna když se jí to podařilo, když to začalo vypadat dobře a když se znovu potkala s Percym, řítí se k smrti.

Ani samotní bohové by nevymysleli tak strašný osud.

Ale Gaia nebyla jako ostatní bohové. Matka země byla starší, surovější, krvežíznivější. Annabeth si ji dovedla představit, jak se směje, zatímco oni padají do hlubin.

Přitiskla rty Percymu k uchu. „Miluju tě.“

Nevěděla jistě, jestli ji slyší – ale jestli umřou, chtěla, aby to byla její poslední slova.

Zoufale se pokoušela vymyslet nějaký plán, který by je zachránil. Byla dcera Athény. V chodbách pod Římem se jí dařilo, spoustu úkolů zvládla díky své bystrosti. Ale nenapadal ji žádný způsob, jak zvrátit nebo třeba jen zastavit pád.

Létat neuměli ani jeden – na rozdíl od Jasona, který ovládal vítr, nebo Franka, který se dovedl proměnit v okřídlené zvíře. Jestli tou vražednou rychlostí dopadnou na dno… no, dovedla si spočítat, že to bude vážně vražedné .

Zrovna uvažovala o tom, jestli by se nedal vyrobit z triček padák – tak zoufalá už byla –, když se něco kolem nich změnilo. Temnota nabrala šedorudý nádech. Uvědomila si, že vidí Percyho vlasy, jak ho objímá. Hvízdání v uších se proměnilo v hřmot. Vzduch začal být nesnesitelně horký, prosycený pa chem zkažených vajec.

Najednou se tunel, jímž se řítili, rozšířil v rozsáhlou jeskyni. Asi tak míli dole zahlédla Annabeth dno. Na chvíli ji to tak omráčilo, že jí to nemyslelo. Do té jeskyně by se vešel celý ostrov Manhattan, a to ji ještě neviděla celou. Ve vzduchu visely rudé mraky jako odpařená krev. Krajina – aspoň to, co z ní viděla – byly kamenité černé pláně s rozeklanými horami a ohnivými roklemi. Po levé ruce klesala zem v řadě útesů jako obří schody vedoucí hlouběji do propasti.

V pachu síry se špatně soustředilo, ale Annabeth se zaměřila přímo dolů a uviděla stužku lesknoucí se černé tekutiny – řeku .

„Percy!“ zaječela mu do ucha. „Voda!“

Horečně zagestikulovala. Percyho tvář byla v tlumeném rudém světle nečitelná. Vypadal otřesený a zděšený, ale přikývl, jako by rozuměl.

Percy uměl ovládat vodu – pokud to pod nimi ovšem byla voda. Možná by dovedl pád nějak zmírnit. Annabeth samozřejmě slyšela hrůzné historky o řekách v podsvětí. Mohly člověku sebrat vzpomínky nebo mu spálit tělo a duši na popel. Ale rozhodla se na to nemyslet. Tohle je jejich jediná šance.

Řeka se jim řítila vstříc. V poslední vteřině Percy vzdorovitě zaječel. Voda propukla v mohutný gejzír a jedním douškem je spolkla.

VI
ANNABETH

D opad ji nezabil, ale moc nechybělo.

Ledová voda jí vyrazila vzduch z plic. Končetiny jí ztuhly, pustila se Percyho a potopila se. V uších jí znělo podivné kvílení milionů hlasů, jako by řekou proudil destilovaný smutek. Ty hlasy byly ještě horší než chlad. Tížily ji a ochromovaly.

Jaký má smysl bojovat? namlouvaly jí. Stejně jsi mrtvá. Nikdy se odsud nedostaneš.

Mohla by klesnout na dno a utopit se, nechat řeku, aby od nesla její tělo. To by bylo lehčí. Stačilo by zavřít oči…

Percy ji chňapl za ruku a strhl zpátky do reality. V kalné vodě ho neviděla, ale najednou se jí nechtělo umřít. Společně vyrazili nahoru nad hladinu.

Annabeth lapala po dechu, vděčná za vzduch, byť sirný. Voda se kolem nich točila a jí došlo, že Percy vytvořil vír, aby je nadnášel.

I když kolem sebe nic neviděla, věděla, že jsou v řece. A řeky mají břehy.

„Země,“ zachroptěla. „Musíme na souš.“

Percy vypadal skoro mrtvý vyčerpáním. Voda ho obvykle posilovala, ale tahle ne. Ovládat ji ho jistě stálo všechny síly. Vír začínal opadat. Annabeth popadla Percyho jednou rukou kolem pasu a bránila se proudu. Řeka pracovala proti ní. Tisíce kvílících hlasů jí šeptaly do uší a vkrádaly se jí do mozku.

Život je zoufalství , říkaly. Všechno je marnost, nakonec zemřeš.

„Marnost,“ zamumlal Percy. Zuby mu cvakaly zimou. Přestal plavat a začal klesat.

„Percy!“ vyjekla. „Ta řeka ti leze na mozek. Je to Kókýtos – řeka zármutku. Je z čirého zoufalství!“

„Zoufalství,“ souhlasil.

„Braň se!“

Šlapala vodu a bojovala, snažila se je oba udržet na hladině. Další kolosální vtip pro pobavení Gaii: Annabeth umírá při pokusu zachránit svého přítele, syna Poseidónova, před utopením .

To se nestane, ty babizno , pomyslela si Annabeth.

Sevřela Percyho těsněji a políbila ho. „Řekni mi o Novém Římě,“ pobídla ho. „Cos to pro nás plánoval?“

„Nový Řím… pro nás…“

„Jo, Chaluhový mozečku. Říkal jsi, že tam máme budoucnost! Pověz mi o tom!“

Annabeth nikdy nenapadlo, že by opustila Tábor polokrevných. Byl to jediný opravdový domov, jaký kdy měla. Ale před několika dny na palubě Arga II jí Percy řekl, že si jejich budoucnost představuje mezi římskými polobohy. V Novém Římě se veteráni legie mohou bezpečně usadit, jít na vysokou, vzít se, dokonce mít děti.

„Architektura,“ zašeptal Percy. Oči se mu začínaly rozjasňovat. „Asi by se ti líbily ty domy, parky. Je tam jedna ulice plná parádních fontán.“

Annabeth začínala postupovat proti proudu. Připadalo jí, že má nohy jako pytle plné vlhkého písku, ale Percy jí teď pomáhal. Viděla temnou linii pobřeží, byla vzdálená, co by kamenem dohodil.

„Vysoká,“ zalapala po dechu. „Můžeme tam spolu?“

„J-jo,“ přisvědčil trochu jistěji.

„Co bys chtěl studovat, Percy?“

„Nevím,“ přiznal.

„Mořské vědy,“ navrhla. „Oceánografii?“

„Surfování?“ napadlo ho.

Zasmála se a ten zvuk projel vodou jako nárazová vlna. Kví lení ustoupilo. Annabeth uvažovala, jestli se někdo někdy v Tartaru zasmál – čistým, prostým, radostným smíchem. Po chybovala o tom.

Nasadila poslední zbytky síly na to, aby se dostali ke břehu. Nohy se jí zabořily do písečného dna. Vylezli na břeh, třásli se a lapali po dechu, pak se zhroutili do temného písku.

Annabeth by se nejradši schoulila vedle Percyho a zdřímla si. Chtěla zavřít oči a doufat, že to všechno byl jenom zlý sen, že se probudí a bude zase na lodi, bezpečně s přáteli (no… tak bezpečně, jak jen polobohové mohou být).

Ale ne. Vážně byli v Tartaru. U nohou se jim valila řeka Kókýtos, proud tekutého zoufalství. Sirný vzduch bodal Anna beth do plic a mravenčil ji na kůži. Když pohlédla na ruce, viděla, že jí naskočila ošklivá vyrážka. Pokusila se posadit a vzdychla bolestí.

Pláž nebyla písečná. Seděli na poli ostrých střepů černého skla a některé se teď Annabeth zarývaly do dlaní.

Vzduch byl kyselý. Voda čiré zoufalství. Půda rozbité sklo. Všechno tu bylo předurčeno zraňovat a zabíjet. Annabeth se roztřeseně nadechla a napadlo ji, jestli ty hlasy v Kókýtu neměly pravdu. Možná, že bojovat za přežití je zbytečné. Do hodiny budou stejně mrtví.

Percy se vedle ní rozkašlal. „Smrdí to tu jako můj bývalý nevlastní fotr.“

Annabeth se povedl slabý úsměv. Nikdy se se Smraďochem Gabem nesetkala, ale slyšela toho o něm dost. Byla Percymu vděčná, že se ji snaží rozveselit.

Napadlo ji, že kdyby spadla do Tartaru sama, měla by to spočítané. Po všem, čím si prošla pod Římem, po nalezení Athény Parthenónské, bylo tohle už moc. Schoulila by se a brečela, dokud by se z ní nestal duch a nerozplynula se v řece Kókýtos.

Ale není sama. Má Percyho. A to znamená, že to nemůže vzdát.

Přinutila se zhodnotit situaci. Nohu měla pořád obalenou provizorní dlahou z kusu dřeva a bublinkovou fólií zapletenou do pavučin. Ale když s ní pohnula, nebolela ji. Ambrózie, kterou snědla v chodbách pod Římem, jí zřejmě kosti konečně vyléčila.

Její batoh zmizel – ztratil se při pádu, možná ho to spláchlo v řece. Netěšilo ji, že přišla o Daidalův laptop se všemi fantastickými programy a daty, ale měla horší problémy. Chyběla jí dýka z božského bronzu, zbraň, kterou při sobě nosila od sedmi let.

Když si to uvědomila, málem ji to zničilo, ale nemohla si dovolit se tím moc zabývat. Na truchlení bude čas později. Co mají k dispozici teď?

Žádné jídlo ani vodu… vlastně vůbec žádné zásoby.

Uf. Slibný začátek.

Annabeth se podívala na Percyho. Vypadal, že je na tom dost zle. Tmavé vlasy měl nalepené na čele, tričko rozervané na cáry, prsty odřené do krve od toho, jak se pokoušel udržet na římse, než se zhroutili. A nejhorší na tom bylo, že se třásl a rty mu modraly.

„Musíme dál, jinak se podchladíme,“ usoudila Annabeth. „Můžeš vstát?“

Přikývl. Oba se vyhrabali na nohy. Annabeth ho objala jednou rukou kolem pasu, i když vlastně nevěděla, kdo podpírá koho. Přejela pohledem okolí. Nad hlavou neviděla žádné stopy po tunelu, kterým sem spadli. Neviděla ani strop jeskyně – jenom krvavé mraky plující v mlhavém šedém vzduchu. Bylo to jako hledět do řídké směsi rajské polévky a cementu.

Pláž z černého skla se táhla asi pětatřicet metrů od řeky a pak následoval okraj útesu. Annabeth netušila, co je dole, ale útes poblikával rudým světlem, jako by ho osvětlovaly obří oh ně.

Přepadla ji vzdálená vzpomínka – něco o Tartaru a ohni. Než se nad tím mohla pořádně zamyslet, Percy se prudce nadechl.

„Koukej.“ Ukázal po proudu.

Asi sedmdesát metrů od nich trčelo předkem v písku povědomé bledě modré italské auto. Vypadalo přesně jako ten fiat, který narazil do Arachné, až se zřítila do propasti.

Annabeth doufala, že se plete, ale kolik italských sportovních aut může být v Tartaru? Něčemu v ní se nechtělo k němu ani přiblížit, ale musela to zjistit. Sevřela Percymu ruku a společně klopýtali k vraku. Jedna pneumatika upadla a vznášela se v tišině stojaté vody Kókýtu. Okna fiatu se vysypala, světlé střepy vypadaly na tmavé pláži jako námraza. Pod rozbitou kapotou spočívaly roztrhané lesknoucí se pozůstatky obřího hedvábného kokonu – past, kterou Annabeth přiměla Arachné utkat. Nebylo pochyb o tom, že je prázdná. Stopy v písku směřovaly podél řeky… jako by něco těžkého a mnohonohého odcupitalo do tmy.

„Ona žije.“ Annabeth to tak vyděsilo, nespravedlnost toho všeho ji tak rozhořčila, až se jí chtělo zvracet.

„Je to Tartar,“ pokrčil rameny Percy. „Nestvůry jsou tu doma. Možná se tady dole nedají zabít.“

Střelil po Annabeth rozpačitým pohledem, jako by mu došlo, že tím týmovou morálku moc nepodpořil. „Nebo byla těžce zraněná a odplazila se někam umřít.“

„Tohle beru,“ souhlasila Annabeth.

Percy se pořád třásl. Ani Annabeth nebylo o moc tepleji, navzdory horkému lepkavému vzduchu. Řezné rány na rukou jí pořád krvácely. Nebyla na to zvyklá, obvykle se hojila rychle. Dýchala čím dál namáhavěji.

„Tohle místo nás zabíjí,“ vyhrkla. „Teda, jako že nás chce doslova zabít, pokud…“

Tartar. Oheň. Rozmazaná vzpomínka se zaostřila. Zahleděla se od řeky směrem k útesu, osvětlenému plameny zezdola.

Byl to absolutně šílený nápad. Ale možná jejich jediná šance.

„Pokud co?“ pobídl ji Percy. „Máš nějaký geniální plán, že jo?“

„Plán to je,“ zabručela Annabeth. „Ale jestli geniální, to nevím. Musíme najít řeku ohně.“

VII
ANNABETH

K dyž se dostali k okraji, věděla Annabeth, že jim podepsala rozsudek smrti.

Útes klesal pětadvacet metrů dolů. Na dně se táhla verze Grand Canyonu z nočních můr: řeka ohně prodírající se rozeklanými obsidiánovými rozsedlinami. Planoucí rudý proud vysílal hrůzné stíny na skalní stěny.

I na vršku kaňonu byl ten žár příšerný. Annabeth pořád cítila v kostech mráz řeky Kókýtos, ale tvář ji teď bolela a pálila. Každý nádech byl namáhavější, jako by měla plíce plné kousků polystyrenu. Šrámy na rukou krvácely víc. Noha, která se předtím už skoro zahojila, jako by si najednou vzpomněla na své zranění. Annabeth litovala, že si sundala nouzovou dlahu. Při každém kroku sebou škubla.

I kdyby se dostali dolů k ohnivé řece, o čemž pochybovala, působil její plán naprosto šíleně.

„Uf…“ Percy si prohlížel útes. Ukázal na drobnou prasklinu. „Můžeme zkusit tuhletu římsu. Možná po ní slezeme.“

Neřekl rovnou, že je to sebevražda. Podařilo se mu to podat tak, že to znělo povzbudivě. Annabeth mu byla vděčná, ale zároveň se bála, že ho vede do záhuby.

Jistě, pokud tady zůstanou, stejně umřou. Na rukou jim začaly naskakovat puchýře ze vzduchu Tartaru. To prostředí bylo zdravé asi jako zóna jaderného výbuchu.

Percy šel první. Římsa byla široká stěží tak, aby se tam dalo zachytit špičkou nohy. Rukama šmátrali po každé puklině ve hladké skále. Pokaždé, když Annabeth přenesla váhu na nemocnou nohu, málem vyjekla. Utrhla si rukávy trička a ovázala si jimi krvavé dlaně, ale prsty měla stejně slabé a klouzaly jí.

Pár kroků pod ní Percy hekl a sáhl po dalším záchytu. „Takže… jak se jmenuje ta ohnivá řeka?“

„Pyriflegethón,“ odpověděla. „A radši se soustřeď na sestup.“

„ Pyriflegethón ?“ Percy dál šplhal po útesu. Měli za sebou zhruba třetinu cesty dolů – pořád ještě byli dost vysoko, aby se zabili, kdyby spadli. „To zní, jako když si nemůžeš odkašlat.“

„Prosím, nerozesmávej mě,“ postěžovala si.

„Jenom se snažím udržet náladu.“

„Díky,“ zabručela a nemocnou nohou málem minula římsu. „Zřítím se a umřu, ale aspoň s úsměvem na rtech.“

Postupovali dál krůček za krůčkem. Annabeth pálil v očích pot. Ruce se jí třásly. Ale k jejímu úžasu se nakonec dostali pod sráz.

Když sestoupila na zem, škobrtla a Percy ji zachytil. Poplašilo ji, jak horečnatou má kůži. Na tváři mu naskákaly červené vřídky, vypadal jako nemocný neštovicemi.

Ona sama viděla rozmazaně. Připadalo jí, že má krk samý puchýř, žaludek se jí svíral pevněji než pěst.

Musíme pospíchat, pomyslela si.

„Jenom k řece,“ oznámila Percymu a snažila se, aby to neznělo vyplašeně. „To zvládneme.“

Klopýtali přes kluzké skalní římsy, kolem obřích balvanů, vyhýbali se stalagmitům, které by je propíchly, kdyby jen trochu uklouzli. Z rozedraného oblečení se jim kouřilo žárem z řeky, ale postupovali dál, až se svezli na kolena na břehu Pyriflegethónu.

„Musíme se napít,“ hlesla Annabeth.

Percy polkl a přivřel oči. Chvíli mu trvalo, než odpověděl: „Uf… napít se ohně?“

„Pyriflegethón teče z Hádovy říše do Tartaru.“ Annabeth skoro nemohla mluvit, hrdlo se jí svíralo žárem a kyselým vzdu chem. „Ta řeka se používala k trestání hříšníků. Ale taky… ně které legendy ji nazývají řeka uzdravování.“

„ Některé legendy?“

Annabeth polkla a snažila se udržet při vědomí. „Pyriflegethón udržoval hříšníky v kondici, aby mohli podstupovat mučení na Trestných polích. Podle mě… je to něco jako ambrózie a nektar podsvětí.“

Percy sebou škubl, když se z řeky rozlétly uhlíky a prohnaly se mu kolem tváře. „Ale je to oheň. Jak můžeme –“

„Takhle.“ Annabeth ponořila ruce do řeky.

Byla to pitomost? Jasně, ale byla přesvědčena, že jim nic jiného nezbývá. Jestli budou otálet, omdlí a umřou. Lepší je zkusit nějakou pitomost a doufat, že vyjde.

Při prvním doteku oheň nebolel. Působil chladně, což mohlo znamenat, že je tak žhavý, až jí přetížil smysly. Než si to stačila rozmyslet, nabrala ohnivou tekutinu do dlaní a zvedla si ji k ústům.

Čekala, že to bude chutnat jako benzin. Bylo to mnohem horší. Kdysi v jedné restauraci v San Francisku udělala chybu a zkusila pálivou čili papričku, která se podávala s indickým jídlem. Jen do ní kousla, ale myslela, že jí imploduje dýchací ústrojí. Pít z Pyriflegethónu bylo jako polykat koktejl z čili papriček. Dutiny se jí naplnily tekutým ohněm. V puse měla pocit, jako by se smažila. Z očí jí vyhrkly vařící slzy a všechny póry v kůži se jí otevřely. Zhroutila se, obracel se jí žaludek, celé tělo se jí divoce třáslo.

„Annabeth!“ Percy ji popadl za ruce a zastavil, než se skutálela do řeky.

Křeče pominuly. Rozechvěle se nadechla a povedlo se jí posadit. Cítila se příšerně slabá a bylo jí na zvracení, ale dýchalo se jí líp. Puchýře na pažích mizely.

„Funguje to,“ zachraptěla. „Percy, musíš se napít.“

„Já…“ Obrátil oči v sloup a svezl se na ni.

Zoufale nabrala do dlaně další oheň. Bolesti si nevšímala, nalila tekutinu Percymu do pusy. Nereagoval.

Zkusila to znova, vpravila mu do krku celou hrst. Tentokrát polkl a rozkašlal se. Annabeth ho držela, zatímco se třásl a ma gický oheň mu protékal tělem. Horečka klesla. Vřídky zmizely. Nakonec se posadil a olízl si pusu.

„Uf,“ vydechl. „Ostré, ale hnusné.“

Annabeth se zasmála. Tak se jí ulevilo, až jí připadalo, že se jí točí hlava. „Jo, tos docela vystihl.“

„Zachránila jsi nás.“

„Prozatím,“ krotila ho. „Problém je, že jsme pořád v Tartaru.“

Percy zamrkal a rozhlédl se, jako by mu to teprve docházelo. „U svaté Héry. Nikdy bych si nemyslel… No ani nevím, co jsem si myslel. Možná, že je Tartar prázdnota, bezedná já ma. Ale tohle je opravdové místo.“

Annabeth si vzpomněla na krajinu, kterou viděla, když padali – sérii plošin vedoucí níž a níž do šera.

„Ještě jsme neviděli všechno,“ varovala ho. „Tohle může být teprve první malá část propasti, jako přední schody.“

„Rohožka,“ poopravil ji Percy.

Oba vzhlédli ke krvavým mrakům vířícím v šedém oparu. Rozhodně nebudou mít sílu vylézt po útesu zpátky nahoru, i kdyby chtěli. Zbývaly jim jenom dvě možnosti: vydat se po proudu řeky nebo proti proudu, po břehu Pyriflegethónu.

„Najdeme cestu ven,“ ujistil ji Percy. „Bránu Smrti.“

Annabeth se otřásla. Pamatovala si, co Percy řekl těsně před tím, než spadli do Tartaru. Přiměl Nika di Angelo slíbit, že zavede Argo II do Epiru, na smrtelnou stranu brány Smrti.

Sejdeme se tam , řekl Percy.

Ta myšlenka jí připadala ještě šílenější než pití ohně. Jak by sami dva mohli v Tartaru najít bránu Smrti? Sotva se v tomhle prostředí dopotáceli pár desítek metrů a málem umřeli.

„Musíme,“ tvrdil Percy. „Nejenom kvůli sobě. Pro všechny, co máme rádi. Brána se musí zavřít z obou stran, jinak jí budou nestvůry dál procházet. Gaiiny síly ovládnou svět.“

Annabeth věděla, že má pravdu. A přece… když se pokoušela představit si nějaký schůdný plán, netušila, jak to provést. Neměli ponětí, jak bránu objevit. Nevěděli, kolik času to zabere, ani jestli čas v Tartaru vůbec běží stejně rychle. Jak můžou synchronizovat schůzku s přáteli? A Nico mluvil o tom, že na straně Tartaru hlídá bránu legie nejsilnějších Gaiiných nestvůr. Do těch se Annabeth s Percym jen tak pustit nemůžou.

Rozhodla se nic z toho nepřipomínat. Oba věděli, že vyhlídky jsou bledé. Kromě toho, po koupeli v řece Kókýtos měla Annabeth kvílení a sténání dost na zbytek života. Umínila si, že si už nikdy nebude stěžovat.

„Fajn.“ Zhluboka se nadechla, vděčná aspoň za to, že ji nebolí plíce. „Když se budeme držet u řeky, máme způsob, jak se uzdravit. Pokud půjdeme po proudu –“

Stalo se to tak rychle, že být Annabeth sama, nepřežila by.

Percy zaostřil na něco za ní a Annabeth se prudce obrátila. Řítila se na ni mohutná temná silueta – vrčící nestvůrná koule s dlouhýma chlupatýma nohama a lesknoucíma se očima.

Měla jen čas si pomyslet: Arachné . Ale byla ztuhlá hrůzou, smysly přidušené odporně sladkým pachem.

Pak uslyšela známé CINK , jak se Percyho pero proměnilo v meč. Čepel jí máchla nad hlavou, opsala zářivý bronzový oblouk. Kaňonem se rozlehlo strašlivé zakvílení.

Annabeth tam stála celá omráčená a kolem ní pršel žlutý prach – pozůstatky Arachné – jako pyl ze stromů.

„Jsi v pořádku?“ Percy přejížděl pohledem útesy a balvany, pátral po dalších nestvůrách, ale neobjevilo se už nic. Zlatý pavoučí prach se usadil na obsidiánových skalách.

Annabeth v úžasu hleděla na Percyho. Božský bronz jeho meče zářil v šeru Tartaru ještě jasněji. Jak projížděl horkým hustým vzduchem, vzdorně syčel jako podrážděný had.

„Ona… ona by mě zabila,“ vykoktala Annabeth.

Percy rozkopl prach na skále a tvářil se zachmuřeně a nespokojeně. „Umřela moc snadno, na to, jak se tě natrápila. Zasloužila si horší smrt.“

Proti tomu nemohla Annabeth nic namítat, ale tvrdé ostří v Percyho hlase ji znepokojilo. Ještě nikdy neviděla, že by se někdo kvůli ní podobně pomstychtivě rozzuřil. Skoro byla ráda, že Arachné umřela rychle. „Jak to, žes tak rychle zareagoval?“

Percy pokrčil rameny. „Musíme si přece hlídat záda, ne? Takže, cos to říkala… po proudu?“

Annabeth přikývla, pořád ještě omámená. Žlutý prach se na kamenitém pobřeží rozptýlil, vypařil se. Aspoň teď věděli, že se nestvůry v Tartaru dají zabít… i když netušila, jak dlouho zůstane Arachné mrtvá. Annabeth se tu nemínila zdržet tak dlouho, aby to zjistila.

„Ano, po proudu,“ vypravila ze sebe. „Pokud řeka teče z horních úrovní podsvětí, měla by téct hlouběji do Tartaru…“

„Takže vede do nebezpečnějšího území,“ dokončil Percy. „A tam nejspíš bude ta brána. To máme ale kliku.“

VIII
ANNABETH

U razili jenom pár set metrů, když Annabeth uslyšela hlasy.

Plahočila se napůl otupělá a pokoušela se vymyslet nějaký plán. Coby dcera Athény by měla být na plány expert; ale těžko plánovat strategii, když jednomu kručí v žaludku a pálí ho v krku. Ohnivá voda Pyriflegethónu ji sice uzdravila a posílila, ale hlad ani žízeň neuhasila. Řeka není od toho, aby se člověk cítil dobře, usoudila Annabeth. Jenom ho dá dohromady, aby mohl zakusit ještě mučivější bolest.

Hlava jí začínala klesat vyčerpáním. Pak je uslyšela – ženské hlasy, které se o cosi hádaly – a byla okamžitě ve střehu.

Zašeptala: „Percy, dolů!“

Stáhla ho za nejbližší balvan a sama se vklínila tak blízko ke břehu, že se nohama skoro dotýkala ohně v řece. Na druhé straně, na úzké stezce mezi řekou a útesy, vrčely hlasy a sílily, jak se blížily proti proudu.

Annabeth se snažila dýchat pravidelně. Ty hlasy zněly zhruba lidsky, ale to nic neznamenalo. Předpokládala, že v Tartaru jsou všichni jejich nepřátelé. Netušila, proč si jich ještě nevšimli. Kromě toho, nestvůry polobohy vycítí  – zvlášť ty silné, jako je Percy, syn Poseidóna. Annabeth pochybovala, že by jim stačilo schovat se za balvan, kdyby je někdo vyčenichal.

Přesto se hlasy blížily a nijak se nezměnily. Nepravidelné kroky – škráb, dus, škráb, dus  – nezrychlily.

„Už tam budem?“ zeptala se jedna nestvůra chraplavě, jako by si zrovna vykloktala vodou z Pyriflegethónu.

„U všech bohů!“ ozval se další hlas. Zněl mnohem mlaději a lidštěji, jako by mluvila smrtelná puberťačka, která se hádá s kamarádkami v nákupním středisku. Annabeth to kdovíproč znělo povědomě. „Vy jste ale tááák otravné! Řekla jsem vám, že je to asi tři dny odsud.“

Percy chytil Annabeth za zápěstí. Podíval se na ni poplašeně, jako by i on ten hlas poznal.

Následoval chór vrčení a reptání. Ti tvorové – je jich tak půl tuctu, tipovala Annabeth – se zastavili přímo na druhé straně balvanu, ale pořád to nevypadalo, že zachytili pach polobohů. Annabeth napadlo, jestli třeba polokrevní nevoní v Tartaru jinak nebo jestli jiné pachy nejsou tak silné, že jejich auru překryjí.

„Napadá mě,“ zazněl třetí hlas, chraplavý a prastarý jako ten první, „že tu cestu třeba ani neznáš, mladice.“

„Ale jdi, nevětrej si tesáky, Serefóno,“ obořila se na něj ta holka z nákupáku. „Kdy ty jsi naposled utekla do smrtelného světa? Já tam byla před pár lety. Cestu znám! Kromě toho, já vím, co nás tam čeká. Ty nemáš ani páru!“

„Matka země ti nesvěřila vedení!“ zakrákal čtvrtý hlas.

Další syčení, vřískot a skučení, jako by se praly obří toulavé kočky. Nakonec ta jménem Serefóna vyjekla: „Dost!“

Rvačka utichla.

„Prozatím se necháme vést,“ svolila Serefóna, „ale pokud nás nepovedeš dobře, jestli zjistíme, že jsi o tom předvolání Gaii lhala –“

„Já nelžu!“ vyštěkla holka z nákupáku. „Věřte mi, mám dobrý důvod zapojit se do té bitvy. Musím spolykat pár nepřátel a vy si pošmáknete na krvi hrdinů. Jenom jedno speciální soustíčko nechte pro mě – sousto jménem Percy Jackson.“

Annabeth měla co dělat, aby taky nezavrčela. Na strach zapomněla. Nejradši by vyskočila zpoza balvanu a rozsekala nestvůry na prach svým nožem… jenomže už ho neměla.

„Dejte na mě,“ pokračovala holka z nákupáku, „Gaia nás povolala a my si užijeme spoustu legrace. Než tahle válka skončí, smrtelníci a polobohové se rozklepou strachy, sotva zaslechnou moje jméno: Kelli!“

Annabeth málem vyjekla nahlas. Podívala se na Percyho. I v narudlém světle Pyriflegethónu svítila jeho tvář bíle jako svíce.

Empúsy , naznačila pusou. Vampýrky.

Percy zachmuřeně přikývl.

Na Kelli si pamatoval. Přede dvěma roky na úvodním shromáždění ve škole ho s kamarádkou Rachel Dareovou napadly empúsy maskované za roztleskávačky. Jedna z nich byla Kelli. Později na ně stejná empúsa zaútočila v Daidalově dílně. Annabeth ji bodla do zad a poslala ji sem… do Tartaru.

Nestvůry se šouraly dál a jejich hlasy slábly. Annabeth se přikradla ke kraji balvanu a odvážila se vykouknout. No jistě, pět žen vrávoralo na nesourodých nohou – levých mechanických a bronzových, pravých chlupatých a s kopyty. Vlasy měly z ohně, kůži bílou jako kost. Většina z nich byla oblečená do potrhaných starořeckých šatů, až na vůdkyni Kelli v popálené a potrhané blůze a krátké skládané sukýnce – úboru roztleskávačky.

Annabeth zaťala zuby. Za ty roky se setkala se spoustou nestvůr, ale empúsy patřily k nejnenáviděnějším.

Kromě ohavných spárů a tesáků dokázaly zdatně pracovat s mlhou. Uměly měnit tvar a ovládaly čaromluvu, dovedly smrtelníky ošidit a falešně ukolébat. Zvlášť ohrožení byli muži. Oblíbenou taktikou empús bylo přimět některého, aby se do nich zamiloval, pak mu vypily krev a zhltly maso. Jako první rande nic moc.

Kelli Percyho málem zabila. A ovládla Lukea, nejstaršího kamaráda Annabeth, nutila ho páchat stále temnější činy ve jménu Krona.

Annabeth vážně litovala, že už nemá dýku.

Percy se zvedl. „Míří k bráně Smrti,“ zahučel. „Víš, co to znamená?“

Annabeth o tom nechtěla uvažovat, ale tahle parta masožravých strašidelných ženských možná byla tím největším štěstím, jaké je tady v Tartaru potkalo.

„Ano,“ přikývla. „Musíme za nimi.“

IX
LEO

L eo celou noc zápasil s dvanáctimetrovou Athénou.

Od té doby, co vtáhli sochu na palubu, mu vrtalo hlavou, jak funguje. Přísahal by, že má nějaké zvláštní síly. Někde se musí schovávat vypínač, tlačítko nebo tak něco.

Měl by se vyspat, ale prostě nemohl. Celé hodiny se potuloval kolem sochy, která zabírala většinu spodní paluby. Athéniny nohy trčely do ošetřovny, takže se člověk musel protáhnout kolem slonovinových prstů, když si chtěl vzít prášek na bolení hlavy. Její tělo zabíralo celou chodbu na levoboku, natažená ruka trčela do strojovny a nabízela postavu Niké v životní veli kosti, kterou měla na dlani, jako by chtěla říct: Hele, mám tu vítězství! Athénina poklidná tvář zaujímala většinu stájí pro pe gase na zádi, naštěstí prázdných. Kdyby byl Leo kouzelný kůň, nechtěl by žít někde, kde na něj civí přerostlá bohyně moudrosti.

Socha trčela vklíněná v chodbě, takže Leo musel přelézt po vršku a protáhnout se pod jejími končetinami, když pátral po páčkách a tlačítkách.

Jako obyčejně nenašel nic.

Leccos o té soše vyzkoumal. Věděl, že je z duté dřevěné kostry pokryté slonovinou a zlatem, což vysvětlovalo, proč je tak lehká. Byla v dost dobrém stavu na to, že byla víc než dva tisíce let stará, byla ukradena z Athén, odvezena do Říma a tajně uschována v pavoučí jeskyni. Leo soudil, že ji tak nedotčenou udržela kouzla a vážně zručná řemeslná práce.

Annabeth říkala… No, snažil se na Annabeth nemyslet. Pořád se cítil provinile kvůli tomu, že s Percym spadli do Tartaru. Leo věděl, že je to jeho vina. Měl všechny bezpečně dostat na palubu Arga II , než se pustil do zajišťování sochy. Měl si uvědomit, že podlaha té jeskyně je nestabilní.

Ale smutně bloumat sem a tam jim Percyho a Annabeth ne vrátí. Musí se soustředit na to, jak napravit to, co napravit dovede.

Každopádně, Annabeth říkala, že ta socha je klíčem k porážce Gaii, urovná spor mezi řeckými a římskými polobohy. Leo soudil, že v tom bude něco víc než jenom symbolika. Možná, že Athéniny oči vysílají lasery nebo had za jejím štítem plive jed. A třeba ožije ta malá postava Niké a předvede pár chvatů bojovníků nindža.