Příběhy se šťastným koncem – Zatoulané štěňátko

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Příběhy se šťastným koncem – Zatoulané štěňátko – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1

„Ahoj, Darebo!“ Byl pátek odpoledne. Devítiletá Emilka Wilsonová vyšla ze školy a rozběhla se po příjezdové cestě k bráně. Tam na ni čekalo její nádherné štěňátko kokršpaněla, a když ji vidělo přicházet, začalo vrtět nadýchaným bílým ocáskem a obrovské hnědé oči mu zářily radostí.

Haf! vyštěklo a napnulo vodítko, jako by se už nemohlo dočkat, až bude s ní. Haf, haf!

Emilka hodila školní batoh na trávník, sedla si na bobek, objala štěně a bouřlivě se s ním vítala. Mazlila se s ním, čechrala mu hebkou hnědobílou srst a drbala ho mezi dlouhýma sametovýma ušima. Dareba jí mezitím olizoval obličej – Emilku studil na tváři jeho vlhký černý čumáček –, a ocáskem vrtěl dokonce ještě rychleji. Vážně to bylo nejroztomilejší štěňátko ze všech a její nejlepší kamarád na celém světě.

„Ahoj, Emilko,“ ozval se maminčin pobavený hlas. Emilka zvedla hlavu a usmála se, když uviděla, jak tam stojí s Tomíkem, Emilčiným bráškou, kterému bylo pět let.

„Ahoj, mami. Ahoj, Tomíku,“ řekla Emilka, zvedla se a objala maminku. „Můžu si teď vzít vodítko?“

„Samozřejmě,“ odpověděla maminka. „Napadlo mě, že bychom mohli jít do lesa na procházku.“

„Jo!“ zajásal Tomík a Dareba, když uslyšel slovo „procházka“, začal okamžitě štěkat a poskakovat, jako by souhlasil.

Emilka se usmála. „Ty víš, co tohle slovo znamená, že jo?“ Rozesmála se a pohladila ho po hřbetě. „Je to tvoje nejoblíbenější slovo na světě!“

„Myslím, že dneska se naučil pár dalších oblíbených slov,“ řekla maminka, když se vydali po ulici. „Například sýrové tyčinky.“

Dareba ihned zaštěkal.

„Jak to myslíš?“ podivila se Emilka.

„Odpoledne jsem upekla sýrové tyčinky,“ vysvětlila maminka, „a nechala je stydnout na stole, když vtom někdo zazvonil…“

„Ahááá.“ Emilka se rozesmála. Okamžitě jí bylo jasné, jak to dopadlo.

„A hádej, kdo se vyšplhal na stůl, když jsem šla otevřít… A čtyři tyčinky snědl?“ dokončila maminka.

Dareba znovu zaštěkal, jako by hrdě říkal: Já. Udělal jsem to já! Jsem prostě šikula! Emilka se zachichotala. „Vždyť se taky jmenuje Dareba,“ vyhrkla láskyplně, zatímco sledovala, jak se zastavil, aby očichal stojan pouliční lampy.

Tomík se zatvářil ustaraně. „Zbyly ještě nějaké tyčinky?“ zeptal se.

Maminka mu prohrábla vlasy. „Spousta,“ uklidnila ho, „a všechny už jsou schované v plechovce, aby se k nim žádná štěňátka nedostala. Až na tyhle dvě, které jsem s sebou vzala pro případ, že by tu byly nějaké mlsné děti…“

„Já!“ ihned vykřikl Tomík.

„Díky, mami,“ řekla Emilka a ukousla tyčinku. Lehce zatáhla za vodítko. „Pojď, Darebo, nech toho čmuchání.“ Dareba byl tak zvědavý, že se rád zastavoval a očichával úplně všechno : kopřivy, zeď, odpadky… Aby se dostal k obzvlášť zajímavé brance nebo živému plotu, často změnil prudce směr přímo Emilce před nohama a ona kvůli jeho dychtivosti několikrát skoro upadla.

Emilce to nevadilo. Dareba byl tak legrační a roztomilý, že mu dokázala všechno odpustit. Od chvíle, kdy o jejích devátých narozeninách navštívili útulek pro zvířata a ona ho poprvé uviděla, ji naprosto okouzlil. Tenkrát byl Dareba maličká hnědobílá chlupatá kulička s hebkým kulatým bříškem a nadýchaným ocáskem. Když se k ní se vzrušeným ňafáním a velkýma, lesklýma očima přibatolil, Emilka se do něj okamžitě zamilovala. „Tenhle se mi líbí nejvíc,“ oznámila a zvedla ho ze země. „Koukni, mami!“

„Myslím, že on si tě taky vybral,“ řekla maminka se smíchem, protože Dareba vystrčil růžový jazýček a olízl Emilce obličej.

Museli počkat osm týdnů – nejdelších osm týdnů v Emilčině životě! –, než byla štěňátka natolik velká, aby se obešla bez svojí maminky, dobrácké fenky, na kterou také čekal nový domov. Konečně si Emilka mohla Darebu vyzvednout a ten se stal brzy členem rodiny. Teď mu bylo skoro šest měsíců a krátké nožky se mu prodloužily a stejně tak i nadýchaný ocásek. Emilka si už skoro ani nepamatovala, jaké to bylo, než si ho přinesli domů. S Darebou byl život každopádně mnohem zábavnější.

„Hodný pejsek,“ řekla Emilka povzbudivě, když běžel vedle ní. „To je ono – k noze!“

Spolu s tatínkem právě začali vodit Darebu na výcvik do školky pro štěňata, kde se ho Emilka snažila naučit různé povely. Zatím měl za sebou dvě lekce, ale obě dopadly katastrofálně. Během té první si Dareba chtěl s ostatními štěňaty jen hrát. Byl tak kamarádský, že na ně pořád skákal, očichával je a radostně vrtěl ocáskem, jako by je zdravil. Taky neustále štěkal. A na konci výcviku se vyčural na podlahu…

Trenérka se naštěstí jen usmála. „Jsem na takové věci zvyklá,“ řekla a podala tatínkovi mop. „A přiznejme si… Mohlo to být horší.“

Zatím se Dareba naučil sednout (s malou pomocí – člověk mu musel stlačit zadeček dolů), zůstat na místě (asi pět vteřin) a jít vedle nohy. V poslední době se ho taky Emilka snažila naučit, aby si vlezl do košíku, jenže Dareba obvykle skočil dovnitř, hned zase vyskočil ven a pyšně vrtěl ocáskem, jako by říkal: Tak – zvládl jsem to. Jakou další hru si zahrajeme teď?

Jakmile došli do lesa, Emilka odepnula Darebovi vodítko. Kdykoli ho pustila, vždycky cítila, že se třese vzrušením. Sotva byl Dareba volný, šťastně zaštěkal, rozběhl se po pěšině a plandavé uši mu poletovaly po stranách jako dvě nadýchaná hnědá křídla. Očichal každý strom, strčil hlavu do králičí nory a dychtivě slídil ve vysoké trávě jako neohrožený průzkumník na výpravě.

Emilka s Tomíkem se za ním rozběhli a maminka šla za nimi s jejich školními batohy. Teď když měl Dareba delší nohy, dokázal utíkat hodně rychle, zejména když zahlédl na pěšině před sebou veverku. Začal štěkat a udýchaně se řítil k tvorovi s huňatým ocasem – který se okamžitě vrhl k nejbližšímu stromu a jako blesk vyběhl nahoru.

Emilka se rozesmála. „Ach, Darebo,“ řekla, když se štěně opřelo předními tlapkami o kmen a s ňafáním sdělovalo veverce důležitou zprávu. „Pojď už!“ zavolala. „Nech tu chudinku na pokoji.“

Byl slunečný jarní den a na pěšinu dopadalo skrz větve listnatých stromů tečkované světlo. Narcisy kývaly hlavičkami ve větru a Emilka cítila na tváři teplý vzduch. Maminka navrhla, že si udělají delší vycházku než obvykle, když je tak hezky, a všem – především Darebovi – to připadalo jako velice dobrý nápad.

Jakmile vyšli ze zatáčky, Emilka spatřila, že jedno z velkých přírodních jezírek v téhle části lesa pokrývá vrstva ostře zeleného žabince. Dareba si toho všiml také a vyrazil na průzkum. Zřejmě si bohužel myslel, že zelený žabinec je obyčejná tráva, vesele na něj vběhl… A vzápětí se pod ním „tráva“ propadla a on spadl do vody!

Emilka se prudce nadechla. „Darebo!“ vykřikla a hned se k němu rozběhla. Když se štěňátko ocitlo ve studené vodě, překvapeně vyjeklo, a muselo pohybovat předními tlapkami, aby se udrželo na hladině. Určitě se divilo, jak se mohla tráva proměnit ve vodu.

„On plave!“ vykřikl Tomík a rozesmál se. „Snaž se, Darebo, třeba dostaneš odznak, že jsi zvládl celých pět metrů!“

Emilka se taky rozesmála. Když Dareba překonal šok ze studené vody, zdálo se, že se mu plavání zalíbilo, jak zběsile cákal kolem sebe. „Dělej, Darebo, poplav sem,“ zavolala na něj, trochu se sklonila a povzbudivě si poplácala stehna. „Poplav ke mně.“

Natáhla ruku, a jakmile se Dareba dostal na dosah, popadla ho za obojek a vytáhla z vody.

Dareba – pokrytý žabincem a bahnem – vypadal dost zbědovaně. Navíc příšerně páchl.

„Darebo Wilsone, jak to vypadáš?“ zaúpěla Emilka. „Jen se na něj koukni, mami.“

„Fuj!“ řekl Tomík a chytil se za nos. „Dareba smrdí.“

„On za to nemůže,“ zastala se ho Emilka. „Viď, Darebo? Vždyť… Jejda!“ Uskočila dozadu, protože Dareba se právě v tu chvíli rozhodl otřepat a postříkal Emilku od shora dolů páchnoucím bahnem.

„Fuj!“ vyjekla a otřela si z obličeje kus žabince. Dareba zavrtěl ocáskem, jako by právě udělal něco úžasného, a Emilka zjistila, že se tomu sama směje. Na takové štěně, jako je Dareba, se člověk vážně nemůže zlobit!

Tomík taky dostal záchvat smíchu a vypadalo to, že i maminka má co dělat, aby se nerozesmála. „Proboha,“ povzdychla si. „To je ale špinavé štěně – a špinavá holčička! Doufám, že nenastydnete, když jste oba úplně promočení. Asi bychom se měli vrátit.“

Emilka souhlasila. „Teď ti dáme vodítko, Darebo,“ oznámila štěněti a připnula mu ho k obojku. „Myslím, že pro dnešek to stačilo, co říkáš? Jedno dobrodružství je ažaž!“

Haf! souhlasil Dareba a zavrtěl urousaným ocáskem.

Zamířili k domovu a Darebovi pomalu schnula srst na sluníčku. Když procházeli kolem domu svých sousedů, viděli, že pan a paní Turnerovi jsou na zahrádce a plejí.

Pan Turner zvedl hlavu, a když je spatřil, usmál se. „Proboha, Darebo, cos to vyváděl ?“ zeptal se.

Paní Turnerové se zajiskřilo v očích. „Vypadá to, že někdo z vás půjde rovnou do vany, až dorazíte domů,“ prohodila se smíchem.

Maminka potřásla hlavou. „Mám chuť strčit tam tu povedenou dvojku společně,“ zavtipkovala. „Ani nevím, kdo je špinavější, jestli Emilka, nebo ten pes!“

Když vešli dovnitř, Emilka si rychle svlékla zablácené oblečení a pomohla mamince napustit vanu pro Darebu, který nebyl z koupání ani trochu nadšený. Přestože dělala, co mohla, pořád se snažil vyšplhat ven a marně škrábal o stěnu vany. Voda a bublinky z jeho speciálního šamponu pro psy byly úplně všude a Emilka s maminkou brzy vypadaly jako vodníci.

Potom Emilka utřela Darebu velkým měkkým ručníkem a vyčesala kožíšek. „Tak,“ řekla, když se mu srst znovu leskla. „Jsi zase jako nový.“

Když se Dareba najedl, byl tak unavený, že se skoro nedokázal hýbat. Místo aby si vlezl do košíku, stočil se na podlaze vedle misky na jídlo a zavřel oči.

Jakmile mu hlava ospale klesla na přední tlapky, Emilka se usmála. „Darebo! Vlez do košíku,“ připomněla mu přísným hlasem, který se snažila používat vždycky, když mu dávala povely.

Dareba otevřel jedno oko a vyčerpaně se na ni podíval.

„No tak, Darebo, vlez do košíku,“ přemlouvala ho Emilka.

Dareba byl tak ospalý, že se sotva udržel na nohou, ale poslušně se zvedl a dovrávoral ke košíku. Když do něj skočil, zhluboka si oddychl úlevou, zavrtal čumáček pod oblíbeného plyšového medvídka a okamžitě zase usnul. Za chvilku začal tiše pochrupovat.

Emilka ho pohladila po hebkém kožíšku. „Hodný chlapeček,“ řekla, lehce položila hlavu na spící tělíčko a poslouchala, jak mu tluče srdce. „Doufám, že se ti bude zdát krásný sen o tom, jak pronásleduješ veverky. Hezky se vyspi… Zítra nás čeká další dobrodružství.“

2

Víkendy měla Emilka vždycky ráda, ale od té doby, co si pořídili Darebu, je milovala ještě mnohem víc. Celé dva dny si může hrát se štěnětem! Nic hezčího si nedovedla představit. A navíc k ní dopoledne přijde její kamarádka Jana.

Emilka vylezla z postele, oblékla si župan a potom sešla dolů, aby se podívala na štěňátko. Dareba evidentně prozkoumával koš na boty u zadního vchodu, protože z něj všechny boty vytahal a teď zápolil s jedním tatínkovým pantoflem. Vzrušeně vrčel, když ho svíral mezi ostrými zoubky a vláčel po kuchyni, aby ukázal, kdo je tady pánem.

„Hej, ty!“ řekla Emilka a přiběhla k němu. „Tohle se nesmí, lumpíku.“ Před týdnem Dareba prohryzal mamince špičku jedné drahé lodičky. Moc se na něj kvůli tomu zlobila. „Dej mi ji, Darebo. Pusť tu botu!“

Dareba si jí nevšímal, třásl pantoflem ještě zuřivěji a dál na něj tiše vrčel. Proč by měl proboha pustit tuhle novou hračku, která tak zajímavě voní?

„No tak, Darebo,“ přemlouvala ho Emilka a jemně zatáhla za pantofel. „Pusť, řekla jsem. Pusť ho!“

Ale Dareba ho nepustil. Úžasně se bavil!

„Co kdyby sis místo toho hrál s medvědem?“ navrhla Emilka a zvedla z košíku jeho oblíbenou hračku. Ale zdálo se, že ani modrý méďa – tolik žužlaný a milovaný – není dneska tak vzrušující jako tatínkův pantofel.

Teprve když mu Emilka nandala do misky trochu jídla, Dareba konečně usoudil, že teda jo, že pantofel asi skutečně není ta nejchutnější věc na světě, a pustil ho na podlahu.

Zatímco snídal, Emilka botu prozkoumala. Jejda. Byla celá mokrá a oslintaná a na podrážce měla zřetelné otisky zubů. Z toho tatínek určitě nebude nadšený. Co nejpečlivěji pantofel osušila a pokusila se zahladit některé otisky, ale bota pořád vypadala dost poničeně. Hmm. Emilka prostě doufala, že tatínek bude dnes ráno příliš rozespalý, než aby si toho všiml.

Vrátila pantofel do koše na boty spolu se všemi ostatními, které Dareba vytahal. Potom se zamyslela a přehodila přes koš použitou utěrku. Když Dareba ty boty neuvidí , napadlo ji, nedojde mu, že jsou pořád uvnitř. Geniální!

Dareba se na ni při jídle podíval a Emilka mu prohrábla kožíšek, protože měla ze svého nápadu radost. Potom si nasypala do misky trochu cereálií, zalila je sklenicí mléka a posadila se ke stolu.

„Dobré ráno,“ pozdravil tatínek, když vešel v županu do kuchyně. Všiml si, že Emilka přehodila přes koš na boty utěrku, a tázavě povytáhl obočí. „Emilko,“ začal, „proč…?“

Vzápětí se odmlčel. Dareba právě dojedl a s nadšeným štěkáním se rozběhl rovnou ke koši na boty. Chvilku dychtivě čenichal pod utěrkou a potom se vynořil s tatínkovým pantoflem v tlamě. Utěrka mu teď visela na hlavě. Tlumeně zaštěkal, rozběhl se k Emilce, a zatímco pyšně vrtěl ocáskem, položil jí pantofel k nohám. Jako by říkal: Našel jsem ho! Dokonce i pod tou utěrkou! Na mě si nepřijdeš!

Emilka s tatínkem se rozesmáli. „Ty, lumpe,“ řekl tatínek láskyplně, sklonil se a sundal Darebovi utěrku z hlavy. „To je ale vážně trouba!“

Dareba začal běhat ke koši na boty a zase zpátky, štěkal, vrtěl ocasem a bylo vidět, že je na sebe nesmírně pyšný.

„A jsme tam, kde jsme byli,“ zasténala Emilka, když Dareba nadšeně vytáhl jednu Tomíkovu tenisku a hodil ji na podlahu. Potom vylovil druhou. Pak přišla na řadu jedna Emilčina červená holínka, která mu dala celkem zabrat. Emilka si nemohla pomoct a rozesmála se. Dareba byl k nezastavení!

„Aspoň vím, co musím hned teď udělat,“ prohodil tatínek, zatímco si napouštěl vodu do konvice. „Vyrobit víko na koš –, aby se tam Dareba nedostal!“

Asi o hodinu později zazvonila u dveří Emilčina nejlepší kamarádka Jana. Venku svítilo sluníčko, a tak se rozhodly, že si půjdou hrát na zahradu. Dareba je samozřejmě následoval a čumáčkem začal po trávníku postrkovat svůj červený míček. Občas ho přinesl Emilce, která mu míček hodila, aby ho aportoval.

Holčičky zatím začaly stavět v jednom květinovém záhonu „vílí domeček“. Emilka nasbírala pár červených okvětních lístků z tulipánů, ze kterých vyrobila úžasně hebkou postýlku, Jana utrhla pampelišku, která posloužila jako polštář, a obě pak přinesly několik kousků měkkého mechu, ze kterých vytvořily ozdobné sametové polštářky.

„Vypadá nádherně,“ vydechla Emilka okouzleně. „Ale z čeho uděláme stůl a židli?“

Než mohly začít něco hledat, přiběhl Dareba s míčkem a cestou k Emilce neohrabaně dupnul přímo doprostřed vílího domečku.

„Ale ne!“ vykřikla Jana nešťastně, když Dareba rozmetal tlapkami postýlku z okvětních lístků. „Všechno nám zničil.“

„Darebo!“ zaúpěla Emilka zklamaně.