DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2016

First published by Random House Australia Pty Ltd in 2016

Illustration copyright © Jan Patrik Krásný 2016

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

Žirovnická 3124, 106 00 Praha 10, v Praze roku MMXVI jako svou 4808. publikaci

Z anglického originálu Brotherband. The Ghostfaces přeložil Milan Pohl

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technická redaktorka Alena Mrázová

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

Tisk Finidr, s.r.o.

TS 14. První vydání

ISBN elektronického vydání: 978–80–252–3903–2

ISBN tištěného vydání: 978-80-252-3691-8

Obsah

VYSVĚTLENÍ NÁMOŘNÍCH VÝRAZŮ

ČÁST PRVNÍ

Bouře

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

ČÁST DRUHÁ

Medvěd

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

ČÁST TŘETÍ

Mawagan-settové

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

ČÁST ČTVRTÁ

Umrlčí tváře

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

Kapitola čtyřicátá třetí

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

EPILOG

POZNÁMKA AUTORA

O AUTOROVI

V SÉRII BRATRSTVO UŽ VYŠLO:

VRAŤME SE TAM,
KDE VŠECHNO ZAČALO...

JIŽ VYŠLO:

PŘIPRAVUJEME:

VYSVĚTLENÍ NÁMOŘNÍCH VÝRAZŮ

Protože se v této knize setkáte s plachetními loděmi, říkal jsem si, že by nebylo od věci vysvětlit některé námořní výrazy, které se v příběhu objeví.

Nemějte strach, nehodlám vás utopit v moři technických podrobností (abych použil vodní přirovnání). Určitě pochopíte, o co jde, i pokud toho o mořeplavbě moc nevíte. Má-li příběh působit realisticky, jisté množství námořních výrazů je ovšem nezbytné.

Tak jdeme na to – a je celkem jedno, v jakém pořadí to vezmeme.

Příď, přední část lodi.

Záď, zadní část lodi.

Levobok a pravobok, levá a pravá strana lodi, pokud se díváte směrem k přídi. Pravoboku se říkalo také „kormidelní paluba“ (nebo kormidelní strana). Kormidelní veslo bylo vždy umístěno na pravé straně lodi. Když tedy loď vplula do přístavu, zakotvila levou stranou k přístavní hrázi, aby nepoškodila kormidelní veslo. Vstup na loď pro posádku a cestující se nacházel také vždy na levoboku.

Podélné (předozadní) oplachtění, uspořádání plachet, při němž jsou plachty umístěny podél trupu lodi.

Trup, tělo lodi.

Kýl, páteř lodi.

Vaz, dřevěný oblouk vytvářející křivku přídě nebo zádě. Jsou k němu připojeny všechny boční prvky lodního trupu. Přednímu vazu se říká také klounovec, zadnímu vazu kormovec.

Klounovcový nájezdník, nejnižší místo přídě, kde se stýká lodní kýl s klounovcem.

Kormidelní veslo, veslo sloužící k ovládání směru lodi. Nachází se na zádi na pravoboku lodi.

Kormidelní páka, rukojeť kormidelního vesla.

Plovoucí kotva, zařízení sloužící ke zpomalení pohybu lodi unášené větrem. Často se jedná o plátěný plovák – podlouhlý plátěný kužel, který je na jednom konci uzavřený a na druhém otevřený – nebo dva trámy svázané do kříže. Plovoucí kotva se vyvěsí z přídě a vzniklý odpor zpomalí pohyb lodi po hladině.

Stěžeň, sloup, na který se zavěšují plachty.

Ráhno, dřevěná tyč, která se vytahuje na stěžeň a nese plachtu.

Štítnice, část lodního boku vyčnívající nad palubu.

Okrajník, horní okraj štítnice.

Palubní odtoky, otvory ve štítnici, jejichž úkolem je odvádět vodu, která se dostane na palubu.

Ovíjecí kolíky, dřevěné kolíky sloužící k upevnění lana.

Vidlice, úchyt pro veslo.

Vějička, dlouhý praporek, který ukazuje směr větru.

Křižování (plavba na přední vítr), technika plavby, při které měníte směr ze strany na stranu a plujete proti větru. Pokud vane vítr ze severu a vy chcete plout na severovýchod, obrátíte loď na severovýchod a budete pokračovat v plavbě tímto směrem. Pokud však vane vítr ze severu a vy chcete plout přímo na sever, musíte provést řadu krátkých obratů, kličkovat ze strany na stranu a pomalu postupovat k severu. Této technice se říká také stoupání proti větru.

Obracení přes záď, technika změny směru. Když loď křižuje, obrací se proti větru, aby změnila směr. Když se obrací přes záď, otáčí se po větru, pohybuje se po mnohem širším oblouku a do plachet se jí opírá vítr, který ji při obratu pohání. Pro vlčí lodě to byl bezpečnější způsob změny směru.

Na boční vítr, technika plavby, při které vane vítr z boku lodi.

Na zadní vítr, technika plavby, při které vane vítr od zádi.

Podkasání plachty, svinutí části plachty a její upevnění k ráhnu, aby se zmenšila její plocha. Provádí se za silného větru, aby se předešlo poškození stěžně a plachty.

Seřízení plachty, upravení plachty do co nejvýhodnějšího úhlu.

Zdvihací lano, provaz, pomocí něhož se vytahuje ráhno na stěžeň.

Stěh, silné lano, které zajišťuje stěžeň. Přední a zadní stěh jsou silná lana vedoucí od vrcholu stěžně k přídi a zádi.

Stěžňová lana, silná lana, která jsou natažená z vrcholu stěžně k boku lodi a zajišťují stěžeň.

Plachetní lana, provazy, které se používají k seřizování plachty, jejímu vytahování, spouštění a natáčení podle síly a směru větru. V případě nouze může být vydán rozkaz „spustit plachetní lana“. Plachetní lana se uvolní, plachta se spustí a loď zastaví.

Takeláž, všechny stěžně, plachty, ráhna a lana sloužící k ovládání lodi.

Kurs, směr plavby.

Snos, odchýlení lodi od směru plavby kvůli větru nebo proudu.

Závětří lodi, opačná strana lodi než ta, do které se opírá vítr.

Návětrné pobřeží, pobřeží nacházející se po větru od lodi. Vítr k tomuto pobřeží zanáší loď – pro plachetnici je to nebezpečná situace.

Kontra, záběr veslem nebo pádlem proti běžnému směru plavby.

Teď už znáte všechny námořní výrazy, které budete potřebovat. Vítejte na palubě světa Bratrstva!

John Flanagan

ČÁST PRVNÍ

Bouře

Kapitola první

„Tohle se mi vůbec nelíbí,“ prohlásil Thorn, začichal ve vlhkém slaném vzduchu a nakrčil nos.

Stál s Halem na vlnolamu malého přístavu sloužícího hradu Dun Kilty v Clonmelu. Samotný hrad sice byl pár mil ve vnitrozemí, ale v přístavu sídlila malá rybářská flotila, která zásobovala hrad i přilehlou vesnici potravinami. Kromě toho v něm nacházely útočiště kurýrní lodě, které vozily zprávy králi Seanovi, vládci Clonmelu.

Jednou takovou lodí byla i Volavka. Přivezla králi podepsané a zapečetěné úřední listiny k prodloužení dohody mezi Skandií a Clonmelem. Podobné dokumenty doručila i třem dalším královstvím o něco dále na hibernském pobřeží. Erak s oblibou využíval Volavku k takovým úkolům. Byla rychlá a šikovná a Hal se osvědčil jako spolehlivý mořeplavec.

Nyní však svůj úkol splnili a byl čas vyrazit domů. Jenže počasí nevypadalo vůbec slibně.

Oba přátelé sledovali, jak se kolem přístavních hrází valí šedivé vlny hnané prudkým severním větrem.

Thorn zase nasál vzduch. „Plavba na sever k výběžku Pikty bude mokrá a drsná,“ pokračoval.

Hal pokrčil rameny. „Mokří už jsme párkrát byli,“ odvětil a zazubil se. „Prý to patří k údělu námořníka.“

„Nemá smysl se zbytečně namočit,“ bručel Thorn. „Když jeden, dva dny počkáme, třeba se to přežene.“

„Anebo se to zhorší a pak tady uvízneme. Museli bychom se probíjet na sever proti vichru a rozbouřenému moři. Mohli bychom tu zkysnout týden nebo ještě déle.“

„Byli bychom v suchu,“ podotkl Thorn.

Hal zavrtěl hlavou. „A taky bychom se ukousali nudou,“ poznamenal. „V tomhle městečku není do čeho píchnout.“ Odmlčel se a znovu se zadíval na ženoucí se vlny, pak pohlédl na sever a dospěl k rozhodnutí. „Vyplujeme,“ řekl. „Svoláme posádku na palubu.“

Svižným krokem vyrazili po zahnutém vlnolamu zpátky do městečka. Byl tam hostinec, kde se Volavky ubytovaly při plnění svého diplomatického poslání. Když Hal s Thornem vstoupili do výčepu, ostatní právě dojídali snídani. Do místnosti spolu s nimi vnikl závan chladného vzduchu a oheň v krbu zaplápolal. Osm párů očí k nim tázavě vzhlédlo.

„Vyplouváme,“ oznámil jim Hal.

„Taky už je načase,“ prohlásil Stig. Stejně jako Hal byl toho názoru, že v malém přístavu je o zábavu nouze. Stefan, Ulf a Wulf zhltli zbytek vydatné ovesné kaše, kterou jim uvařil hostinský. Ostatní členové posádky už mezitím dojedli, ale ještě se pořádně napili zdejší výborné kávy, protože věděli, že na nějakou dobu je jejich poslední.

Hal pohlédl na Edvina. „Máme zásoby?“

Edvin přikývl. „Zásoby i vodu. Můžeme vyrazit,“ potvrdil a pak dodal: „Ale rád bych ještě koupil pár bochníků chleba.“

Na moři si obvykle museli vystačit s tvrdými suchary, a proto se vždycky hodilo na začátku plavby naložit zásobu měkkého čerstvého chleba. Hal kývl na souhlas a Edvin pospíchal do pekárny o pár domů dál. Ostatní členové posádky si posbírali tlumoky a další osobní věci a začali se trousit ze dveří.

„Než vytáhnete plachty, trochu je podkasejte,“ zavolal Hal za Ulfem a Wulfem. „Zvedá se vítr.“

Oba seřizovači plachet přikývli. Dávalo smysl udělat to ještě před vytažením plachet, jinak by je pak museli zase spustit, částečně je svinout a převázat, aby zmenšili jejich plochu.

Hal počkal ve výčepu, až mu hostinský přinese účet. Přejel prstem po seznamu položek – tolik a tolik pokojů na tolik a tolik nocí a soupis jídel, která snědla jeho posádka. Podepsal účet a podal ho zpátky. Byli na diplomatické misi a účet poputuje na hrad Dun Kilty.

„Děkujeme vám za pohostinnost,“ řekl hostinskému.

„Vždycky vás rád vidím,“ odpověděl hostinský. Volavky mu přinesly dobrý výdělek v ročním období, kdy se obchody moc nehýbaly. Neubránil se úsměvu. „Ale byly časy, kdy bych to Skandijcům nikdy neřekl.“

Hal mu úsměv oplatil. Nebylo to tak dávno, co by přítomnost vlčí lodi v hibernském přístavu znamenala pořádně velkou nepříjemnost a skirl by neplatil za jídlo a pití, které zkonzumovala jeho posádka. Prostě by si obojí vyžádal špičkou meče – a týdenní tržbu hostince k tomu.

„Jiné časy,“ poznamenal. Brašnu se svými věcmi zvedl z podlahy, kam ji ráno položil, přehodil si ji přes rameno a vyšel z hostince. Přístavem se s hučením proháněl studený vítr. Hal přidal do kroku a zamířil k molu, kde byla uvázaná Volavka.

Pár kroků před ním šel Edvin a nesl síťku plnou čerstvých bochníků. Zlehka přeskočil z mola na Volavku a uložil chléb do prostřední, vodotěsné části trupu. Neklidné moře dokonce i v zálivu způsobovalo, že se malá loď pohupovala a tahala za uvazovací lana, a proutěné plůtky na jejích bocích drhly a skřípaly o molo.

Hal přešel na záď, uložil brašnu s věcmi do svého osobního prostoru a postavil se na kormidelní plošinu. Pohlédl na Stiga.

„Všechno připraveno?“ zeptal se, i když odpověď znal. Stig byl spolehlivý první důstojník.

„Čekáme jen na tebe,“ řekl Stig.

Hal uvolnil provaz, který bránil kormidelní páce v pohybu, a rozhlédl se po přístavu. Nikde se nehýbaly žádné další lodě. Čluny malé rybářské flotily byly úhledně seřazené ve svých kotvištích o něco dál v přístavu.

To je od nich velice moudré, pomyslel si ponuře a vytáhl si límec z ovčí kůže pod bradu, aby se připravil na mokrou plavbu, která je čekala. Sáhl do kazajky a vytáhl vlněnou čepici ozdobenou znakem volavky. Natáhl si ji přes uši a zvedl pohled k větrné vějičce na stěžni. Vítr foukal ze strany, od levoboku.

„Plachtu na pravoboku,“ přikázal. Stefan s Jesperem se opřeli do zdvihacích lan, štíhlé zahnuté ráhno vystoupalo po stěžni a s klapnutím zapadlo na své místo. Ulf s Wulfem Hala nedočkavě sledovali.

„Odvázat příď!“ křikl Hal na Thorna stojícího na přídi. Thorn uvolnil přední uvazovací lano a příď se začala vzdalovat od mola.

„Odvázat záď,“ houkl na Stiga a potom: „Napnout plachtu!“

Dvojčata ho poslechla a loď téměř okamžitě nabrala rychlost. Odklonila se od mola a prorážela si cestu krátkými, strmými vlnami. Hal jí dovolil stočit se na pravobok a zamířit šikmo přes malý záliv. Kormidelní páka se mu pod rukou mírně chvěla a on jako vždy žasl nad pocitem, že ovládá živou bytost.

Když usoudil, že mají správný úhel, obrátil příď doleva a dvojčata na to okamžitě zareagovala a přitáhla plachtu. Volavka nyní mířila nalevo od ústí přístavu. Počítal ovšem se snosem, síla větru vychýlí loď doprava a ve chvíli, kdy dorazí k ústí přístavu, proplují přímo středem mezery. Hal by nedokázal popsat slovy, jak věděl, kam natočit příď, aby se trefili do správného místa. Jednalo se o kombinaci jeho instinktů, zkušeností a důvěrné znalosti lodi, jejích vlastností a reakcí.

Loď proplula mezi dvěma žulovými vlnolamy a zamířila na volné moře. Jen co se vynořili z chráněného přístavu, vítr okamžitě zesílil a loď se začala obracet na pravobok. Ulf a Wulf sami od sebe povolili plachetní lana, aby snížili tlak na plachtu, a Volavka se zase narovnala. Vystoupala na první mořskou vlnu, pak sklouzla do brázdy za ní, udeřila do následující vlny a palubu i její osazenstvo smočila sprcha bílé vody.

„Co bych teď nedal za teplou suchou hospodu,“ houkl Thorn.

Hal se na něj zazubil. „Jestli chceš, můžu tě zase vysadit na břeh,“ řekl. „Příští léto se pro tebe vrátíme.“

Volavka se vyhoupla na další vlnu, sklouzla po její zadní straně a na palubu vystříkla další vodní tříšť. Ti, kteří neměli službu, se choulili pod dehtovanými plachtami, které přes sebe narychlo natáhli.

Hal se pro sebe usmál. Byla zima. Bylo mokro. A zbožňoval to. Říkal si, že takovýhle život mu byl souzen, svoboda pohybu, kterou mu dávala dobrá spolehlivá loď. To nadšení, když čelil moři a větru a pokoušel se je zkrotit.

A potom ho do tváře zasáhla sprška vodní tříště, vnikla mu do úst a Hal se rozkašlal. Šťouchla do něj něčí ruka a on si protřel oči a uviděl, že vedle něj stojí Lydia a podává mu nepromokavý plášť.

„Natáhni to na sebe, pitomče,“ řekla, „než se utopíš.“

Převzala od něj kormidelní páku a on se zatím nasoukal do pláště. Vděčně se na ni usmál.

„Díky, mami.“

Povytáhla obočí. „Já ti dám mámu,“ zamumlala a pak se schovala mezi veslařské lavice na závětrné straně. Přes příď se převalila mohutná vlna a voda zalila skoro celou palubu. Kluf přivázaná kusem provazu ke stěžni chňapala po vodě, která vířila kolem ní, a snažila se ji kousnout. Zdá se, že si to užívá, pomyslel si Hal.

Zbytek dopoledne strávili křižováním na sever podél pobřeží. V poledne už nechali Hibernii za sebou a napravo od sebe spatřili mlhavé šedé pobřeží Araluenu a Pikty. Na lodi byla zima, mokro a nepohodlí, ale to je příliš netrápilo. Byli mladí, otužilí a na podobné podmínky zvyklí. Vlhkým mrazivým počasím se plavili málem ještě dřív, než se naučili chodit. Skandijci neměli ve zvyku dřepět v přístavu jenom kvůli chladnějšímu počasí.

Navíc se vraceli domů a to byl dostatečný důvod, proč snést trochu toho nepohodlí.

Brzy odpoledne obepluli nejsevernější bod na pobřeží Pikty. Hal si ponechal dostatečný prostor k manévrování a pak nastavil kurs na východ. Vítr se nyní do Volavky opíral zleva, pluli tedy na boční vítr, což bylo pro jejich loď nejvýhodnější. Volavka, věrná svému jménu, se hnala vpřed a klouzala po vlnách a všichni cítili radost, kterou jim přinášela rychlá plavba, navíc směrem k domovu.

V polovině odpoledne Thorn opustil své obvyklé místo u paty stěžně, kde se choulil s Kluf a dělil se s ní o tělesné teplo, a namířil si to dozadu ke kormidelní plošině. Ostatní členové posádky se řídili Lydiiným příkladem, krčili se v závětří mezi veslařskými lavicemi, zabalení do plášťů a plachet, se skloněnými hlavami a zachumlanými bradami, aby si uchovali co nejvíc tepla.

Thorn ukázal palcem na sever. „Tohle se mi vážně nelíbí,“ prohlásil.

Hal se podíval za jeho palcem. Moře zakrývala černá hradba hustých, těžkých bouřkových mraků, které probodávaly vidlice blesků.

Pořád ještě byly daleko. Ale hnaly se rovnou na ně.

Kapitola druhá

Hal rychle pohlédl na pravobok. Po obzoru se táhla šedivá zubatá čára pobřeží Pikty. Věděl, že ji nestihnou obeplout dřív, než se přižene bouře. Navíc se nacházeli na návětrné straně od pevniny, takže divoký vichr a rozbouřené moře je poženou přímo proti skalnatému pobřeží. Dospěl k rychlému rozhodnutí.

„Obrátit loď!“ křikl. Když si byl jistý, že má jejich plnou pozornost, máchl rukou na levobok. „Tam!“

Opřel se do kormidelní páky a Volavka se hladce otočila přímo proti větru a pak mu nastavila druhý bok. Stig a Stefan ve stejnou chvíli spustili ráhno s plachtou na pravoboku, a jakmile se příď otočila, vytáhli na stěžeň levou plachtu. Ingvar, Lydia a Jesper se mezitím vrhli na volnou, vzdouvající se pravou plachtu, sbalili ji a svázali do pevného balíku. Vítr naplnil levou plachtu a dvojčata přitáhla plachetní lana. Plachta se vyklenula do pevného, hladkého oblouku a začala s čerstvou naléhavostí pohánět loď kupředu. O pravou stranu přídě se rozbila vlna a všechny postříkala vodní tříšť. Nevšímali si toho, tedy až na Kluf, která nadšeně štěkala a chňapala po létající slané vodě.

Volavka se teď hnala plnou rychlostí na západ. Hal odtrhl pohled od pobřeží a zadíval se na blížící se bouřková mračna. Mimo pobřeží Pikty se dostanou včas, ale za ním, dál na jih, ležela Hibernie. Potřeboval prostor. Jakmile je zasáhne bouře, začne je unášet po větru a tou dobou chtěl být daleko od hibernského pobřeží.

Thorn vykročil na záď k Halovi, postavil se vedle něj a upřel pohled na bouřkovou frontu. Mezi černými mraky kmitaly další blesky a tentokrát Hal zaslechl vzdálené zaburácení hromu.

„Než se přižene ta bouře, musíš stáhnout ráhno,“ řekl mu Thorn a Hal přikývl. Štíhlé zakřivené ráhno s velkou plachtou by v zuřícím vichru dlouho nevydrželo.

„Zatím ještě potřebuju rychlost, kterou nám dává plachta,“ řekl. „Musíme se dostat za pobřeží Hibernie. Čím rychleji poplujeme, tím dřív tam budeme.“

Thorn se hryzal do rtu. Hal má pravdu, pomyslel si. A věřil úsudku mladšího muže. Hal zvolí správný okamžik pro spuštění plachty.

Hal mávl na Stiga, který je zpovzdálí sledoval. Vysoký mladík přišel na záď za nimi, jistým krokem se pohyboval po rozhoupané palubě a ani se při tom nepotřeboval ničeho držet.

„Potřebuješ něco?“ zeptal se.

„Počkám se spuštěním plachty do poslední minuty,“ řekl mu Hal. „Připrav plovoucí kotvu a bouřkovou plachtu.“

Bouřková plachta byla malá trojúhelníková plachta, která se vytahovala na přední stěh tlustého hlavního stěžně. Umožní jim v silném větru manévrovat, aniž by přetěžovala stěžeň nebo takeláž. Stig přikývl, vrátil se na příď a zavolal na Stefana, aby mu pomohl přichystat plovoucí kotvu. Jednalo se o podlouhlý plátěný plovák ve tvaru kužele, jehož širší konec byl vyztužený kruhem lehkého pružného rákosu. Až bude přehozena přes příď, plovoucí kotva se postará o to, aby zůstali natočení proti větru, a zpomalí jejich snos po větru, dokud se Halovi nepodaří uvést loď do pohybu pomocí bouřkové plachty.

Jakmile Stig se Stefanem připravili plovoucí kotvu a položili ji na příď k jejímu smotanému provazu, začali k silnému přednímu stěhu připevňovat kroužky pro bouřkovou plachtu a potom jimi provlékli zdvihací lano, aby ji mohli vytáhnout. Když bylo vše připraveno, Stig se zvedl, obrátil se k Halovi a zamával.

„Teď počkáme,“ řekl Hal. Přemítal, jestli by se neměl pokusit natočit loď na sever, aby získal víc prostoru na moři, ale pak si uvědomil, že tím by zpomalil svůj pohyb na západ. Lepší bude využít veškerou rychlost k tomu, abychom se dostali za hibernské pobřeží, pomyslel si. Pokud by zamířili k severu, bouře by je stejně brzy zahnala zpátky k jihu. Nervózně pohlédl na pobřeží. Rychle ubíhalo v dálce vedle nich. Ještě čtvrt hodiny a nechají ho za sebou. Pokud jim bouře tu čtvrthodinu dopřeje.

„Vítr se obrací,“ řekl mu Thorn. „Teď vane od severovýchodu.“

To byla rozhodně dobrá zpráva. Jestliže vítr vanul od severovýchodu, cesta po větru vedla na jihozápad. Zanese je pryč od Hibernie na volné moře.

A to by mohlo rozhodnout, pomyslel si.

Volavku náhle obklopila skučící, bušící, téměř živá síla, když do malé lodi udeřil vichr. Hnal s sebou vodní tříšť i celé proudy vody. Bylo jí tolik, že přes ni vůbec nic neviděli.

Bouře překonala zbývající vzdálenost neuvěřitelnou rychlostí a zasáhla je plnou silou.

Volavka se prudce naklonila na levobok. Štítnice na závětrné straně se na okamžik ponořila pod hladinu a loď nabrala ohromné množství vody. Hal otvíral ústa, aby vydal rozkazy, ale posádka dávno věděla, co má dělat. Ulf a Wulf uvolnili zdvihací lana, vypustili z plachty vzduch a ta se začala divoce zmítat, pleskat a práskat jako obrovský bič. Stig ve stejnou chvíli přehodil přes příď plovoucí kotvu, zatímco Stefan a Ingvar spustili ráhno na levoboku a sbalili plachtu. Jeden z divoce pleskajících cípů plachty zanechal Stefanovi na čele hrozivý šrám, ale během pár okamžiků se jim podařilo plachtu zkrotit. Další členové posádky přispěchali na pomoc a zatížili vzdouvající se plachtu svými těly.

Jakmile uvolnili plachtu, Volavka se prudce narovnala do vzpřímené polohy, divoce se zakymácela a voda v prostorech pro veslaře zašplouchala z jedné strany na druhou. Prostřední vodotěsná část však splnila svůj účel a s přehledem udržela loď nad hladinou. Plovoucí kotva také začínala zabírat a otáčela lodní příď čelem proti větru a bouřícímu moři.

Hal si vytřel z očí tříšť a slanou vodu a zahlédl, jak Stig vytahuje nahoru bouřkovou plachtu. Pak ucítil, jak kormidelní páka ožila, když se projevil účinek plachty, a Volavka se začala prodírat šikmo napříč bouří. Hal věděl, že vichr je pořád ponese k pevnině, ale loď byla otočená k západu a měli slušnou naději, že se dostanou za hibernské pobřeží dřív, než je vítr zanese až k němu.

Aspoň doufal.

Cukl sebou, když oblohu pročísl ohromný blesk a téměř okamžitě následovalo ohlušující zaburácení hromu. Kluf přivázaná ke stěžni zavyla strachy.

Thorn se naklonil k Halovi. „Nelíbilo se jí to,“ zakřičel.

Hal se nervózně pousmál. „Ani mně se to moc nezamlouvalo,“ odpověděl. Byl rád, že pohledy ostatních k sobě přitáhla Kluf svojí reakcí. Nikdo si zřejmě nevšiml, že při náhlém záblesku a zahřmění Hal doslova nadskočil leknutím.

Cítil, jak ho zasvrběla kůže, a chloupky na zátylku se mu zježily. Zřejmě to cítil i Thorn.

„Schyluje se k dalšímu,“ varoval. Vzápětí zazářilo oslepující světlo a zarachotil hrom, když kousek od nich uhodil do moře blesk. Voda se začala na chvíli vařit, páru však ihned odnesl burácející vichr.

Kluf vyjádřila své znepokojení dalším zavytím. Hal potřásl hlavou a zamrkal. Po sítnici mu tančily mžitky: několik vteřin po prásknutí blesku pořád ještě viděl zubatý fialový tvar. Matně si uvědomoval, že blesk obvykle uhodí do nejvyššího místa v okolí, a přemýšlel, proč asi nezasáhl jejich stěžeň. Naklonil se k Thornovi a řekl mu to, ale starý mořský vlk zavrtěl hlavou a ukázal na mohutné vlny, které se valily kolem nich.

„Vlny jsou vyšší než stěžeň,“ křikl a Halovi došlo, že má pravdu.

Řítili se dolů po jedné vlně a pak se lopotili nahoru na další. Když prorazili její hřeben, náhle byli znovu vystaveni plné síle větru. Volavka se zase málem položila na bok, pak se narovnala a začala klouzat po vlně dolů, sestoupila do chvilkového závětří a její příď se zanořila do vody v brázdě mezi dvěma vlnami. Po obou stranách lodi vytryskla vodní tříšť a pak se loď pomalu zvedla, začala šplhat na další vlnu a po palubě se shora dolů valila mořská voda a vytékala palubními odtoky.

Další vlna byla úplné monstrum – jedna z těch nestvůrných vln, které vznikají při bouři a jsou dvakrát větší než jejich sestry. Halovi došlo, že vlna je vyšší, než byla délka Volavky. Loď po ní stoupala, její rychlost však začínala klesat a Halovi se málem zastavilo srdce, když mu na chvíli připadalo, že Volavka ztratí pohyb vpřed a sklouzne pozadu do brázdy. Pak prorazila vlnu asi deset stop od jejího vrcholku, rozhrnula vodu, otřásla se jako promočené psisko a vzápětí už se řítila dolů po opačné straně.

Příď se i tentokrát zakousla do moře v brázdě. I tentokrát po obou stranách vytryskly přívaly vody a vodní tříště. Stig právě postupoval směrem k zádi, ale musel se chytit takeláže, přimkl se rukama i nohama k provazům, zatímco se po palubě valila voda sahající až po stehna.

Když vlna opadla, Stig se pustil a dovrávoral posledních pár kroků na kormidelní plošinu.

„Drží dobře,“ prohlásil.

Hal musel uznat, že má pravdu. Volavka se vezla na mohutných vlnách a burácejícím větru jako mořský pták, po němž dostala jméno. Pověrčivost ho však varovala, aby nedával najevo přílišný optimismus. Mořští bohové mají ve zvyku takovou domýšlivost trestat, pomyslel si.

„Hlavně aby vydržela bouřková plachta a nepovolila nám prkna,“ poznamenal.

Stig si vytřásl vodu z očí a zakabonil se na něj. „Ty jsi ale veselá nátura,“ zabručel.

Hal pokrčil rameny. Vždycky existovala možnost, že při prudkých otřesech, které cloumaly lodí, když narážela do brázd mezi vlnami, se uvolní prkno a loď začne nabírat vodu. Nemyslel si, že k tomu dojde. Koneckonců tuhle loď postavil sám a znal každý šev a nýt na lodi. Ale nedalo se to vyloučit.

Pohlédl k zádi a cítil, jak mu srdce stoupá do krku. Pobřeží teď bylo mnohem blíž, ještě blíž, než pokládal za možné. Volavka se sice škrábala přes vlny, ale bouře ji při tom zaháněla pozadu směrem k pobřeží.

Nemohl s tím nic dělat. Udržoval ji na nejlepším možném kursu a plavil se západním směrem tak rychle, jak se dalo. Paže ho bolely námahou od toho, jak držel kormidelní páku, ale nechtěl ji předat někomu z ostatních. Koneckonců to byla jeho loď, jeho odpovědnost. A když odložil stranou falešnou skromnost, věděl, že nikdo na palubě by to nezvládl lépe. Byl lepší kormidelník než kdokoli z jeho přátel.

Thorn mu levou rukou sevřel rameno a kývl k zádi. Hal se znovu otočil a pohlédl naznačeným směrem. Ucítil bodnutí strachu, když spatřil čáru černých skalisek vyčnívajících z moře. V jednom okamžiku je zakrývala vodní tříšť vybuchující kolem nich, v dalším se jejich hlavy ostré jako břitvy vynořily nad hladinu, jako by vyhlížely loď, která se k nim blížila.

Trojice přátel mlčela. Hal odhadoval přibližující ke skaliska: přimhouřil jedno oko a druhým sledoval zadní vaz a současně skály, které se rýsovaly za ním. Po chvíli si uvědomil, že úhel se mění – pomalu, ale dost na to, aby proklouzli kolem nich.

„Mineme je,“ řekl.

Thorn a Stig se tvářili dost pochybovačně. Volavka vystoupala na další vlnu, prorazila její hřeben a řítila se dolů, takže jim hrozivě vyceněné skály na chvíli zmizely z očí. Když se vyhoupli na další vlnu, spatřili, že útes se nyní nachází napravo od nich. Bezpečně proplují kolem. Ne o mnoho, ale dostatečně.

Hal sebou trhl, když se jedno skalisko vynořilo z rozbouřeného moře pouhých patnáct nebo dvacet stop od jejich zádi a pak se začalo rychle vzdalovat za jejich pravobokem. Bylo to o chlup, uvědomil si.

Zazářil další jasný blesk a pár vteřin nato zarachotil hrom, ale tentokrát mnohem dál od lodi než posledně. Hal mu nevzrušeně naslouchal. Stig upoutal jeho pozornost a ukázal na hibernské pobřeží, nyní už daleko na východě.

„Jsme za ním,“ řekl Stig.

Hal spokojeně přikývl. Zatlačil na kormidelní páku a obrátil lodní příď k západu. Bouřkovou plachtu naplnil vítr a Volavka se pod jeho tlakem naklonila.

„Budeme pokračovat na moře, ať máme prostor,“ rozhodl a nasměroval loď do neznámých pustin Nekonečného oceánu.

Kapitola třetí

Dny ubíhaly a bouře pokračovala neztenčenou měrou.

„Jak dlouho může takováhle bouře vydržet?“ zeptal se Stefan Thorna. Posádka se choulila ve skrovném úkrytu mezi veslařskými lavicemi na levoboku, zabalená do dehtovaných plachet v marné snaze zůstat v suchu. Hal a Stig stáli na kormidelní plošině, Hal pořád ještě svíral rukama kormidelní páku, zatímco Stig, s nohama rozkročenýma pro lepší rovnováhu, jednou rukou podpíral svého přítele, aby neupadl. Hal si už celé dny pořádně neodpočinul. Čas od času si zdřímnul, když ho Stig nebo Thorn přesvědčili, aby jim na chvíli předal kormidlo – ale sebemenší změna v pohybu lodi či zhoupnutí na vlnách mimo obvyklý rytmus pokaždé způsobily, že okamžitě vyskočil na nohy, popadl kormidelní páku a zase se ujal vlády nad lodí.

Thorn zvedl pohled k šedivé obloze plné ženoucích se mračen a okamžitě toho zalitoval, když mu za krk, odkrytý zdvižením hlavy, zatekla studená voda.

„Pár dnů,“ odpověděl.

„Pár dnů už uběhlo,“ podotkl Jesper. Thorn na něj pohlédl, tentokrát opatrně, aby předešel dalšímu chrstnutí ledové vody za krk.

„Tak týdnů,“ řekl. „Jednou jsem byl v bouři, která trvala přes dva týdny.“

„Byla horší než tahle?“ zeptal se Stefan.

Thorn se zamyslel a pak zavrtěl hlavou. A zaklel, když tím neprozřetelným pohybem uvolnil další vodu ve svém oblečení.

„Ne. Tahle bouře je nejhorší, jakou pamatuju.“

„Hned jsem klidnější,“ zamumlala Lydia. Seděla se skloněnou hlavou a tvář i krk měla pevně zabalené do nepromokavého pláště.

Zajímavé, pomyslel si Thorn. Měla s mořeplavbou méně zkušeností než její druhové, kteří všichni do jednoho vyrůstali na lodích a na moři. Přesto se zdálo, že měla neochvějnou důvěru, že se jim podaří z bouře vyváznout. Věděl, že spousta dívek by se na jejím místě proměnila v roztřesenou hromádku neštěstí schoulenou na palubě – a pak si uvědomil, že spousta mužů by byla stejná.

„Ty nemáš strach?“ zeptal se jí.

Zvedla oči k těm jeho. „Mám. Ale nemůžu s tím nic dělat, takže je zbytečné, abych se jím nechala ovládat,“ odpověděla. „Navíc mi všichni pořád říkáte, že Hal je nejlepší kormidelník, jakého jste kdy viděli. Nepochybuju o tom, že nás z toho dostane.“

To byla rozhodně pravda. Thorn se však v duchu začínal ptát, jak dlouho to Hal ještě vydrží. U kormidla byl v podstatě od chvíle, co na ně udeřila bouře. Oči měl zarudlé od slané vody a únavy a hrbil se nad kormidlem jako stařec. Dříve či později ho někdo z nich bude muset vystřídat. Ať se to Halovi líbilo či ne, potřeboval spánek – hodiny spánku.

Thorn na mladého skirla úkosem pohlédl. Jen co to udělal, zahlédl, jak se Hal při nečekaném pohybu lodi zapotácel, až málem upadl. Stig ho rychle podepřel a Hal svému příteli tlumeně poděkoval. Otřásl se a postavil se zpříma, zamrkal těma bolavýma, zarudlýma očima a několikrát zadupal, aby si v nohou rozproudil krev. Nohy a chodidla ho musejí pořádně bolet, pomyslel si Thorn. Halův vzpřímený postoj během pár vteřin zase ochabl únavou a znovu ho začala podpírat Stigova svalnatá paže.

„A dost,“ řekl si pro sebe Thorn. Shodil ze sebe nepromokavý plášť, vyškrábal se na lodní palubu a potácivým krokem se vrhl se k oběma postavám na kormidelní plošině, zatímco loď sebou pod ním zaškubala.

Stig na něj pohlédl s otázkou v očích. Hal pořád zíral zarputile před sebe s rukama sevřenýma na kormidelní páce.

„Usíná vestoje,“ řekl Thorn.

Stig kývl na souhlas. „Já vím. Ale nechce si odpočinout. Už jsem mu nabízel, že ho vystřídám, ale pokaždé jen zavrtí hlavou a řekne, že je v pořádku.“

„Což očividně není,“ prohlásil Thorn. Uchopil Hala za pravou ruku a pokusil se ji odtáhnout od kormidelní páky. Stisk mladého skirla zesílil a ruka se přimkla k hladkému dřevu. Thorn svého mladého přítele pustil a naklonil se k němu.

„Musíš si dát přestávku,“ řekl.

Halovy rty se neslyšně pohybovaly.

Thorn ukázal na vlny valící se kolem nich, které zvedaly a spouštěly loď v pravidelném rytmu. Volavka spolehlivě proplouvala bouří. Před několika hodinami vytáhli plovoucí kotvu a nechali bouřkovou plachtu pohánět loď. Teď už by nevadilo, kdyby vichr vychýlil loď z kursu. Po větru se nenacházelo žádné nebezpečné pobřeží – jen nekonečné moře. Loď pořád stoupala na vlnu za vlnou a zase po nich sklouzávala, palubu zalévala vodní tříšť, když protínala jejich vrcholky a řítila se hluboko do brázdy. Její pohyb byl sice prudký, ale také pravidelný a předvídatelný.

„Loď už máme pod kontrolou,“ pokračoval Thorn se rty těsně u Halova ucha. „Může kormidlovat Stig. Měl by sis odpočinout, kdyby se počasí zhoršilo.“

Zarudlé oči na něj pohlédly. Chlapec je vyčerpaný, pomyslel si Thorn. Vlastně hůř než to. Thorn se zase pokusil odpáčit jednu z Halových rukou od kormidla a tentokrát mu to Hal zdráhavě dovolil. Thornova slova musela proniknout do jeho mozku a Hal si uvědomil, že jsou rozumná. Thorn se pustil do druhé ruky a pohlédl na Stiga.

„Převezmi kormidlo,“ řekl, a jen co odpáčil Halovu druhou ruku, první důstojník se chopil kormidelní páky. Thorn objal Hala a jemně ho odváděl z kormidelní plošiny k veslařským lavicím na závětrné straně.

Ostatní se natáhli, aby mu pomohli do skrovného přístřešku.

„Přines suchou deku,“ řekl Thorn Edvinovi.

Zdravotník otevřel dvířka ve vodotěsné prostřední části lodi a vytáhl víceméně suchou deku. Potom spolu s Thornem stáhl Halovi vestu z ovčí kůže a začal ho pořádně drhnout dekou, až mu samým třením rudě zářila kůže a do ztuhlého prochladlého těla se mu začínala vracet krev. Rty měl promodralé, ale prudké tření dekou mu obnovilo krevní oběh a kůže získala normální barvu. Wulf zašmátral v další skříňce a vytáhl suchou košili.

Jakmile byl Hal zase oblečený, Thorn ho zabalil do deky, pak skirla přitáhl k sobě a ovinul ho pažemi. Edvin přes oba přehodil Thornův nepromokavý plášť. Hal se divoce roztřásl a pak se zhroutil proti Thornovu mohutnému hřejícímu trupu.

„Pořádně se prospi,“ řekl jednoruký mořský vlk svému mladému příteli. Jeho hlas byl překvapivě vlídný a konejšivý a Edvin na něj zvědavě pohlédl. Byl zvyklý na to, že Thorn je hlučný a jízlivý. Svoji starostlivou stránku neukazoval často. Thorn vzhlédl, všiml si, že ho Edvin sleduje, a uhádl, co si hoch myslí.

„Kdybychom ho nechali, pořád by tam stál, dokud by se nesvalil,“ poznamenal a kývl k odpočívajícímu Halovi.

„Radši dohlédneme i na Stiga,“ řekl mu Edvin.

Thorn přikývl. „Pravda. Byl tam v té zimě a vichřici skoro tak dlouho jako Hal.“ Otočil se na lavici, aby viděl na Stiga. Mohutný mladík se zdál být v pořádku. Stig si všiml, že se na něj dívá, a věnoval mu uklidňující úsměv. Pak stáhl hlavu mezi ramena, když přes okrajník přelétla další sprška vody a promočila ho.

Thorn nechal Stiga u kormidla ještě hodinu a pak ho šel vystřídat. Opatrně předal spícího Hala Ingvarovi. „Ty jsi dost velký na to, abys ho udržel v teple,“ poznamenal.

Rozložitý a přátelský Ingvar se usmál na souhlas.

Stále kolem nich skučela bouře a lanoví drnčelo pod náporem vichru. Pokračovali v nekonečné houpavé plavbě, vystoupali na vlnu, potom se řítili dolů po její zadní straně, jenom aby zahájili další kymácivé stoupání, až ten neustále se opakující pohyb zahrnul celý jejich svět. Jejich rozum už od toho byl celý ochromený, podobně jako byly jejich ruce a nohy ochromené mrazivým chladem.

Thorn zůstal u kormidelní páky dvě hodiny a sledoval, jak ubývá sporého denního světla, až zavládla tma. Černé mraky občas pročísl blesk a na zlomek vteřiny ozářil siluetu lodi. Potom je ohlušilo zaburácení hromu a Kluf zareagovala zlostným štěkotem. Záblesky světla však byly čím dál méně časté.

Jakmile padla noc, Thorn zase předal kormidlo Stigovi. Podívali se na Halovu spící postavu.

„Necháme ho spát co nejdéle,“ rozhodl Thorn. „Potřebuje si odpočinout.“

Během Stigovy hlídky si všimli slabého modrého světla, které se mihotalo na vrcholku tlustého stěžně a pomalu se šířilo po lanoví. Když ho první důstojník zahlédl, varovně vykřikl, protože si myslel, že stěžeň v té bouři nějak začal hořet. Thorn se zvedl, zakymácel se spolu s lodí a prohlédl si ho. Ostatní členové posádky si při tom pohledu polekaně mumlali.

„To je Lokiho oheň,“ křikl Thorn. „Někdy se mu říká taky Lhářův oheň.“

Loki byl bůh lží, proslavený jako vtipálek a šprýmař. Tyhle modré plamínky ve skutečnosti vůbec nebyly oheň, jenom zvláštní jev, který se někdy vyskytoval při bouřích na moři. Thorn ho na svých plavbách viděl už několikrát a věděl, že tohle modré mihotavé světlo je neškodné.

Stefan si ho nejistě prohlížel. „Mně se zdá, že je to skutečný oheň.“

Několik členů posádky souhlasilo a jejich hlasy zněly nervózně.

Thorn se na ně usmál. „Kdyby to byl oheň, stěžeň už by shořel,“ poznamenal.

Posádka mu dala za pravdu. Jejich obavy se zmírnily, ale ještě zcela nezmizely. Modré světlo poblikávalo na stěžni a dehtovaných lanech už několik minut a nezdálo se, že by materiál nějak poškodilo.

„Několikrát jsem to viděla v lese,“ ozvala se Lydia. „Ale nevěděla jsem, jak se tomu říká. Thorn má pravdu. Neublíží nám.“

Ostatní členové posádky se pomalu uklidnili. Pokud divné světlo nedělalo starosti ani Lydii, nehodlali se jím nechat vyvést z míry. I když se upokojili, pořád vrhali pochybovačné pohledy na zvláštní světlo, když vtom najednou zmizelo stejně rychle, jako se předtím objevilo.

„Tak nějak se mi po něm stýská,“ promluvil Jesper, když je znovu obklopila hluboká černota noci. „Líbilo se mi.“

Potom do pravoboku udeřila prudká vlna, které si do té chvíle nikdo nevšiml. Přihnala se ze strany, v jiném úhlu než ostatní vlny, převrátila Volavku na bok a chrstla na palubu vodu a vodní tříšť. Loď se otřásla a pak se narovnala. Hal se okamžitě probral; změna v pohybu lodi ho probudila. Shodil ze sebe nepromokavý plášť a rozhlédl se ve tmě.

Stig mezitím vrátil loď zpátky na původní kurs a Volavka už šplhala na další horu vody, která se proti nim řítila. Jenže v prostorech pro veslaře teď byla spousta vody, tolik, že nestíhala odtékat palubními odtoky. Loď se lopotila nahoru na vlnu a najednou se zdálo, že je těžká a neohrabaná. Hal se zlehka vyhoupl na palubu a šel převzít kormidlo od Stiga. První důstojník mu ho vděčně předal. Vlna ho zasáhla plnou silou, promočila ho a zároveň mu vyrazila dech.

„Neviděl jsem ji,“ stěžoval si.

„Běž se usušit,“ řekl mu Hal. „Teď ji chvíli povedu já.“

Dlouhý odpočinek mu viditelně prospěl. Stig vyrazil do prostoru pro veslaře, aby se porozhlédl po suché dece.

Thorn si povzdechl a mávl na ostatní členy posádky.

„Každý popadněte vědro,“ křikl. „Musíme z ní vylít vodu.“

Kapitola čtvrtá

Plavili se tmavými nočními hodinami, střídavě stoupali na mohutné vlny a zase z nich klesali a vichr na ně vyl jako divoké živé stvoření.

Jejich životy se odehrávaly v nevyhnutelném sledu – vystoupat nahoru, prorazit na druhou stranu, řítit se dolů, zabořit se přídí do moře a potom zahájit další pracné stoupání.

Nebylo to příjemné ani pohodlné, bouře však ztratila něco ze své původní zuřivosti a Volavky začínaly být přesvědčené o tom, že nedojde-li k něčemu neočekávanému, loď tyto podmínky zvládne.

Vítr byl pořád ještě příliš silný na to, aby se Hal odvážil vytáhnout štíhlé zakřivené ráhno s větší plachtou. Maličká bouřková plachta byla v tom vichru napnutá jako kůže na bubnu a pomáhala jim v rozbouřeném moři alespoň částečně manévrovat. Příď drobné lodi sice mířila k severozápadu, ale všichni věděli, že jejich skutečný kurs je jihozápadní, protože vítr a moře hnaly loď před sebou.

Ten pocit posádku znepokojoval. Bouře je zatlačovala čím dál hlouběji do nezměrných vod Nekonečného oceánu, kam se ještě nikdy nikdo z nich nepustil. Ale jak poznamenala Lydia, nemohli tomu zabránit, takže nemělo smysl se tím trápit. Vlastně to bylo právě její klidné smíření se situací, díky němuž ostatní zachovali chladnou hlavu. Panika a strach mohly být v podobných situacích nakažlivé, ale tentokrát se mezi nimi šířil stoický klid.

Z jejich činnosti se stala rutina. Kormidelnické stanoviště, vystavené vichru a vodní tříšti na horní části zadní paluby, bylo zřejmě tím nejnáročnějším místem – tedy až na chvíle, naštěstí nepříliš časté, kdy museli vylévat vodu z lodi. Halovi došlo, že v kormidlování nemůže pokračovat sám, a tak připravil rozpis služeb a začal se pravidelně střídat se Stigem, Thornem a Edvinem.

Kdysi při první plavbě Volavky samozřejmě Edvina zaučili jako záložního kormidelníka. Neměl Halovu tělesnou sílu a už vůbec ne Stigovu nebo Thornovu. Jeho ruka na kormidelní páce však byla pevná a jistá a měl cit pro pravidelné pohyby lodi, který mu pomáhal udržet ji na správném kursu s minimálními úpravami kormidelní páky. Předvídal pohyby lodi, zatímco se kolem ní vzdouvalo moře, a díky této předvídavosti mu stačilo vynakládat menší úsilí na to, aby upravil její směr.

Lydia ho pozorovala s obdivem v očích. Přistoupila těsně ke kormidelní plošině, aby mu dělala společnost. Chápala, že kormidlování může být osamělá činnost.

„Jsi v tom dobrý, viď?“ zeptala se.

Edvin zrudl a usmál se na ni. Její pochvala ho potěšila. „Je snadnější přesvědčit ji, aby plula tam, kam chceš, když ji nenecháš plout tam, kam chce ona.“

Lydia se nad tím zamyslela a potom vážně přikývla. „To je dobrý způsob, jak se na to dívat.“ Při předchozích plavbách taky několikrát zkoušela kormidlovat. Hal byl přesvědčený o tom, že každý člen posádky by měl být schopný udržovat kurs, nehledě na to, jaké byly jeho individuální přednosti či dovednosti. On a Stig se jí urputně snažili vštípit přesně tu předvídavost, která šla Edvinovi tak snadno. Zjistila, že bylo třeba neustále provádět drobné úpravy kormidelní páky, zatímco kolem ní proudila voda. Pokud jste dovolili, aby vítr nebo vlny vychýlily loď ze správného směru, museli jste vynaložit dvakrát větší úsilí, abyste ji dostali zpátky na kurs.

„Nechceš se napít?“ zeptala se.

Edvin horlivě přikývl. Kormidlování byla navzdory chladným a vlhkým podmínkám žíznivá práce. „Co je na výběr?“ zeptal se. Usmál se a na popraskaných rtech ho zaštípala zaschlá sůl.

„Máme vodu. Nebo vodu,“ řekla mu Lydia.

Zatvářil se, jako by přemýšlel, co si má vybrat. „Tak radši vodu,“ řekl nakonec.

Samozřejmě neměli nic teplého k pití, i když by to všichni velmi ocenili. Vzhledem k tomu, jak se loď kymácela a houpala, rozdělávat na palubě oheň by bylo šílenství. Raději nechtěli zapalovat ani malý závěsný olejový kahan, který měl Edvin ve svém kuchařském náčiní.

Lydia seskočila do prostoru pro veslaře a z vodního měchu mu nalila pohár studené vody. Vlastním tělem ho chránila před slanou tříští, která s monotónní pravidelností stříkala na palubu. Vyšplhala zpátky na hlavní palubu a podala pití Edvinovi. Zhluboka se napil. Voda byla samozřejmě ledová, ale díky tomu nesmírně osvěžující. Při druhém doušku nakrčil čelo. Kvůli sprškám mořské vody, které do ní napadaly, teď měla zřetelně slanou příchuť. Lydia zahlédla jeho mírně znechucený výraz.

Uhodla důvod. „Promiň,“ omlouvala se. „Slaná voda se dostane všude.“

„S tím se nedá nic dělat,“ odpověděl a honem do sebe pohár obrátil, aby předešel dalšímu znečištění.

Zadíval se na oblohu. Prohlédl si jednolitou tmavošedou masu mraků a vějičku na stěžni, která v silném větru trčela téměř vodorovně nad palubou.

„Nedá se říct, že by se počasí lepšilo,“ zamumlal.

Ale přece jen se zlepšovalo, i když v přírůstcích tak pozvolných, že bylo pro ně těžké všimnout si změny.

Čtvrtého dne vichr polevil ze skučící nevypočitatelné síly na setrvalejší vítr bez náhlých děsivých a dost možná smrtících poryvů a nárazů, které by mohly loď převrátit, kdyby se posádka přestala soustředit.

Vítr měl v sobě pořád ještě velké nebezpečí a spoustu hrubé síly, ale už se nezdálo, že čeká jenom na to, až posádka poleví v ostražitosti. Prostě jen vál a vál jako kulisa celého dne.