Staré pověsti české

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Doporučujeme další e-knihy:

Martina Driverová – Ježíš a jeho příběh

Staré pověsti české – převyprávěla Jana Eislerová

Robinson Crusoe – převyprávěla Jana Eislerová

Gulliverovy cesty – převyprávěla Jana Eislerová

Staré pověsti české – e-kniha

Převyprávěla Jana Eislerová

Ilustrace Antonín Šplíchal

Copyright © Fragment, 2011

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

O praotci Čechovi

Krok a jeho dcery

Libuše a Přemysl

Silák Bivoj

Dívčí válka

O Horymírovi

Oldřich a Božena

Břetislav a Jitka

Svatopluk a jeho synové

O Bruncvíkovi

O králi Ječmínkovi

O Daliborovi z Kozojed

O Karlu IV.

Karlův most

Kouzelník Žito

Bílá paní

Staroměstský orloj

Golem

Faustův dům

Blaničtí rytíři

Jak propast Macocha dostala své jméno

O praotci Čechovi

Za vysokými horskými hřebeny Karpat v úrodné rovině kolem řeky Visly se rozkládala Charvátská země, kde sídlily v dávných dobách početné kmeny Slovanů. Lidí neustále přibývalo a brzy již úrodná půda a pastviny nedokázaly všechny uživit. Náčelníci a starostové vedli mezi sebou spory a se svým lidem museli často i bojovat, aby ochránili svá pole a pastviny.

„Bratře Lechu,“ oslovil jednoho dne vojvoda Čech svého bratra, „je třeba skončit s věčným dohadováním a tahanicemi o pastviny a půdu. Rozhodl jsem se. Svolám svůj kmen a odejdeme hledat novou zemi, kde bude klid a dostatek všeho, co je potřebné k životu. Byl bych rád, bratře, kdyby ses ke mně se svým lidem přidal. Bude-li nás víc, nepřekvapí nás cestou nic.“ „Máš pravdu, bratře,“ souhlasil Lech, „nebudeme první ani poslední, kdo opouští naše dávná sídla; někteří náčelníci již odvedli své kmeny směrem východním, jiní se vydali k jihu.“ „My se vydáme směrem západním, tam tuším bohatou, úrodnou zemi.“

Všichni naložili své věci na vozy tažené volskými spřeženími a vydali se na dlouhou pouť. Vpředu a vzadu chránili dlouhý zástup lidu ozbrojení muži na koních, ženy a děti hnaly s sebou stáda dobytka. Procházeli hlubokými lesy, rozlehlými loukami, obcházeli nebezpečné bažiny a rozdělávali večer ohně, aby zastrašili dravou zvěř. Museli překonat tři velké řeky – Odru, Labe a nakonec Vltavu. „Kdy bude konec naší cesty?“ ptali se lidé vojvody Čecha. „Ženy a děti již padají únavou a blíží se podzim, do zimy si musíme postavit obydlí.“

Nacházeli se právě na úpatí hory, kterou pojmenovali Říp. „Zítra vystoupím na vrchol a porozhlédnu se po kraji,“ slíbil Čech. Časně ráno již stál na vrcholu hory. Kolem se rozkládala nádherná krajina s množstvím lesů, luk, s průzračnými řekami, obklopená ze všech stran hradbou hor. „Jak chcete svou novou zemi pojmenovat?“ ptal se vojvoda Čech, když za ním vystoupili i ostatní lidé. „Tys nám ji našel, ať se jmenuje po tobě – Čechy.“

Všichni se hned pustili do práce. Stavěli obydlí, připravovali pole pro setí, káceli stromy, lovili ryby a zvěř. Lidí přibývalo a jednoho dne promluvil Čechův bratr Lech: „Vezmu svůj lid a najdeme si vlastní zemi.“ „Nemohu ti bratře bránit,“ řekl smutně Čech, „ale slib mi, že neodejdete daleko. Měli bychom si být nablízku, kdyby nás přepadl nepřítel, můžeme jeden druhému pomoci.“ „To slibuji,“ řekl Lech, „půjdeme směrem na východ a za tři dny zapálíme velký oheň. Podle dýmu poznáte, kde jsme se usadili.“ Lech dodržel slovo. Hustý kouř velkého ohně bylo po třech dnech vidět široko daleko. Podle něj dostalo místo název Kouřim a Lech začal hned budovat pevný hrad.

Naše země dodnes nese jméno Čechy a i dnes, po mnoha staletích si rádi vyprávíme pověst o našem praotci.

Krok a jeho dcery

Jednoho dne se na hradě Kouřimi u vojvody Lecha objevilo poselstvo. „Ctihodný vojvodo,“ oslovil Lecha nejstarší z poslů, „přinášíme ti smutnou zvěst, tvůj bratr, moudrý a spravedlivý Čech, už není mezi námi. Za velikého zármutku všeho lidu jsme ho slavně pohřbili. Prosíme, abys ty, jeho rodný bratr, vládl teď našemu lidu, soudil spory, radil nám a ochraňoval nás.“

Vojvoda Lech, zarmoucený bratrovou smrtí, si vyžádal čas na rozmyšlenou. Po několik dní byli poslové jeho hosty, až je konečně k sobě povolal. „Přemýšlel jsem o vaší prosbě, ale mám jiný záměr. Chci se svým kmenem odejít dál na východ, kde je mnoho úrodné půdy, a tam se usadit. Znám však výborného muže, který oplývá nejen bohatstvím, ale i moudrostí, rozvážností a laskavostí. Ten vám bude vládnout a soudit vás spravedlivě.“ „A kdo je ten vynikající muž?“ tázali se poslové. „Jmenuje se Krok, je starostou mocného rodu, jeho sídlo se nalézá na skále nad řekou Mží, nedaleko vesnice Zbečno.“

Poslové se řídili Lechovou radou. Krok byl zvolen vojvodou, usedl na stolec praotce Čecha a spravoval moudře celou zemi dlouhá léta až do své smrti. Po dobu jeho vlády žili lidé v dostatku a v míru. Když odešel ke předkům, sešli se starostové všech rodů, aby se poradili, kdo se stane jeho nástupcem. „Kdo nás nyní bude soudit?“ tázali se jeden druhého, „Krok nezanechal po sobě syna, ale jeho tři dcery se učily moudrosti ve škole, kterou nechal zřídit v Budči,“ řekl vladyka Vojen, „jsou moudré a laskavé, lidé k nim často chodí pro radu. Bude-li kněžnou jedna z nich, vláda zůstane v Krokově rodu.“ „Zvolme za kněžnu nejstarší Krokovu dceru Kazi,“ navrhl vladyka Sudivoj, „zná tajemnou sílu bylin a koření, dokáže léčit a tišit bolesti a mnohokrát již uchránila nemocného od jisté smrti.“

„I mladší Teta by se mohla stát kněžnou,“ přemýšlel nahlas vladyka Radslav, „učí lid zbožnosti, ví, jak si rozhněvané bohy udobřit a jak jim přinášet oběti.“

Nakonec se shodli, že vyšlou posly do všech končin země, aby vyzvěděli, kterou z Krokových dcer by zvolil lid. Nikoho pak nepřekvapilo, když od lidu šel jeden hlas, aby kněžnou byla zvolena nejmladší Libuše. „Je moudrá, krásná, s každým jedná laskavě, a co víc, dokáže věštit a předvídat důležité věci, které přinese budoucnost,“ takové zprávy přinášeli poslové svým vladykům a starostům. „Všichni vědí, že správně určila místa, kde se nacházejí drahé kovy, zlato a stříbro.“