Syn pekel – V moci démonů

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Michaela Burdová

Syn pekel – V moci démonů – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Bobince a Edíkovi

Navždy zůstanete v mém srdci.

Je to krev

Tvé tělo, tvá duše

Spojuje v jedno

Krev teče, krev volá

Srdce tepe hluše

Křik a bolest

Tvoje volba

Nenávist v tobě stoupá

Je to krev

Tělo hojí, duši ničí

Bratři v krvi povstanou

Krev teče, krev volá

Po pomstě baží

Po zradě touží

Pokušení v tobě stoupá

Je to krev

Výslovnost řeči Královských elfů

Elfové neznají běžné o , používají pouze ö s přehláskou, které se vyslovuje a zní jako obyčejné o . Totéž platí pro velké I , které se píše pouze s přehláskou, ale vyslovuje se jako obyčejné I .

Jiná přehlasovaná písmena:

ä = čteme jako ja

ë = čteme jako é

ü = čteme jako ú

ÿ = čteme jako aj

Příklady elfských jmen:

Ärin = Jarin

Ïssar = Isar

Farüs = Farús

Ëran = Éran

Elfská jména v knize:

Elniäd = Elnijad

Ïmerilla = Imerilla

Liadel = Liadel

Nÿlö = Najlo

Athia = Atia

Síän = Síjan

Severní elfové přehlásky nepoužívají, zato mají oblibu v dlouhých samohláskách (é, í, á…), např. Élia.

Jazyk trpaslíků

Trpaslíci neznají jednoduché v , používají pouze dvojité w . Mají tvrdý jazyk s důrazem na tvrdá písmena a hlásky nebo spojení: dr , tr , wr , kr , br … Hodně používají zdvojené rr nebo dlouhé samohlásky: á , é , í , ó , ú , ý . Jména a názvy se většinou čtou tak, jak se píší.

Příklady jmen:

Drawin, Krron, Gerda, Brýn, Drán, Marwalok

Jména v knize:

Etwik, Mórn, Hrot, Ubrum

I. část
Stíny nenávisti

Kapitola 1.
Matky a macechy

Pod zem ulehne

do studeného hrobu

tajemství odnese

nespatříš ji znovu

N a to, že tady Neran s otcem pohřbívají mrtvolu, vypadal les dnes v noci mírumilovně. Hlína byla mokrá a těžká, protože celý den pršelo. Neran si nedokázal představit, jak ji házejí matce na obličej, jak se pod ní matka ztrácí, až zmizí dočista. Otec se najednou narovnal. Byl celý zpocený a zadýchaný, ale pořád neřekl ani slovo. Nejspíš usoudil, že je hrob dostatečně hluboký.

Neran se podíval na matku a chtělo se mu k ní vyběhnout, obejmout ji a nedovolit otci, aby mu ji vzal!

Neudělal to. Dál stál bez hnutí, nehty si zarýval do dlaní. Když otec zvedl matku do náručí, vypadala, že spí. Neran si tolik přál, aby to byla pravda! Skoro tomu věřil, ještě nedokázal přijmout skutečnost. Celý tenhle den se mu odrážel v mozku jako halucinace.

Není to skutečné, opakoval si. Nemůže být.

Ale když otec matku ukládal do hrobu, realita na Nerana přímo zařvala. Začal se třást a kousat si spodní ret do krve. Její chuť na jazyku mu dodávala jakýsi klid, ale přesto ho přemáhaly vzlyky.

Otec se na něho nenávistně podíval. Nemusel mluvit, Neranovi stačily jeho oči. Ačkoli ho dlouhé ticho mučilo, bral ho jako svůj trest. Teď k němu ale otec přiskočil, chytil ho za krkem a dovlekl ho k hrobu. Přinutil Nerana podívat se na spící matku.

„Vidíš ji?“ sykl mu do ucha. „Do smrti na tenhle pohled nezapomeneš.“

Neranovi unikl vzlyk. Otec mu vrazil pohlavek.

„Teď ji zakopej!“

Neran se k němu prosebně obrátil, vytřeštěné oči zalité slzami. Němě ho prosil, žadonil, ať po něm žádá cokoli, jen tohle ne! Ale otec mu strčil lopatu do ruky.

„Dělej!“

Neran si znovu skousl ret a sál z něho vlastní krev. Ruce se mu třásly, když nabíral lopatou zem. Naklonil se nad hrobem a zadíval se matce do obličeje. Přece na ni tu hnusnou, mokrou hlínu nemůže hodit!

„Krucinál, dej to sem!“ Otec mu vytrhl lopatu a začal matčino tělo pohřbívat sám. Dělal to rychle, aniž by se na ni podíval. Sbohem jí dal, když ji naposledy nesl v náručí.

Trvalo to celou věčnost. Když otec konečně hodil poslední lopatu a hrob udusal, Neran už byl duchem jinde. Vytlačil tuhle chvíli ze své mysli a uzamkl své srdce. Když ho pak otec táhl domů a zakazoval mu s kýmkoli o tom mluvit, už ho neposlouchal. Protože Neran odmítal uvěřit, že je matka pryč.

Onu noc viděl před sebou jasně, jako by se to stalo včera. Dnes byl o něco starší, ale dát matce sbohem pořád nedokázal. Stál na kraji lesa a civěl mezi stromy, neschopný dalšího pohybu. Jeden z mnoha pokusů navštívit matčin hrob, který končil stejně jako ty předtím. Jako by ho les tlačil zpátky.

Stmívalo se. Neran se otočil a vydal se zpět do vesnice.

Věděl, že otec bude zuřit, protože se Neran zdržel dlouho venku. Neměl rád, když se Neran toulal kdoví kde, a možná právě proto tak často utíkal. Sice věděl, že za to vždycky dostane výprask, ale z nějakého důvodu mu to za to stálo. Dělalo mu dobře, když viděl otce rozzlobeného.

Nehledě na to, že nesnášel, když musel být zavřený v té chatrči. Všude tam byly vzpomínky na matku. Neran toužil po volnosti, po svobodě.

Eiven byla malinká a chudá vesnička. Každý si tady hleděl svého, a přece se lidé dokázali spojit, když šlo o ochranu jejich rodin. Neran své dětství prožil v časech, kdy byly vlkodlačí smečky vybity do posledního vlka, kdy se Weer worfové museli skrývat, protože byli loveni jako divá zvěř. Byly to časy, kdy lidé nenáviděli nejen Weer worfy, ale i kohokoli, kdo byl jiný než oni nebo jen trochu zvláštní.

V noci se muži střídali na stráži, vyráběli stříbrné nože, vidle a sekyry, ženy volaly babky kořenářky, aby společně zaříkávaly své domy proti pekelným silám, a chránily se náramky, čaji a talismany z mandragory.

Neran zažil jen jednou, kdy jejich vesnici navštívili lovci. Takový lovec dokázal vyburcovat celou vesnici. A horda vyděšených lidí poháněná šílenstvím a touhou vymýtit zlo už představovala nebezpečí.

Lovci, kteří tehdy přišli do Eiven, byli z Erinolu. Většina lovců odtamtud pocházela, vždyť tam celá ta posedlost vyhubením vlkodlaků začala. Neran je oknem viděl přicházet. Matka byla tenkrát ještě naživu. Otec jim zakázal vycházet ven, jenže lovci obcházeli chalupy, s každým si chtěli osobně promluvit. Říkalo se, že dokážou poznat Syna pekel už na první pohled! Také se říkalo, že umí porazit strom holýma rukama a chytit hrom z nebe do dlaně, a podobné povídačky.

Jenže Neran byl malý a takovým povídačkám věřil. Matka ho jimi strašila a opravdu se jí povedlo, aby měl z lovců pořádně nahnáno. Dnes mu bylo čtrnáct let a věděl, že se matka jen snažila, aby se držel od všeho nebezpečí dál. Doufala, že ho nejlíp ochrání, když ho naučí se těch hrozných lidí bát.

Otci se to nelíbilo. Ten nechtěl mít ze syna padavku. Přesto ten den vypadal skoro stejně vyděšený jako matka, když se lovci blížili k jejich chalupě. Byli tři, ale za sebou měli ještě celý zástup dalších mužů, které zřejmě nasbírali cestou po vesnicích. Nadšence v boji proti zlu.

Otec přikázal matce a Neranovi, aby se schovali za tajné dveře. Byla tam vedle spíže komora, jejíž dveře byly zakryté skříní. Matka plakala, měla velký strach a chtěla, aby se otec schoval s nimi. Neran si povzdechl. Tohle byla poslední vzpomínka na otcovu laskavost.

V komoře byla tma a zatuchlo. Matka ho pevně svírala a kousala si ret, aby zadržela vzlyky. Neran si pamatoval, jak jí bilo srdce. Dobře slyšel, jak lovci zabušili na vchodové dveře a jak otec otevřel.

Lovec prý pozná vlkodlaka na první pohled.

Neran se třásl strachy, čekal, že každou vteřinou jeden z lovců vykřikne a otce odhalí. Ale ti chlapíci s ním prohodili jen pár slov. Ptali se, kde má ženu a syna. Otec odpověděl, že šli navštívit manželčinu matku do sousední vesnice. Lovci se vnutili dovnitř a otec je nechal. Neran si byl jistý, že se každým okamžikem všechno provalí!

Jenže jediné, co slyšel, byly jejich kroky po podlaze. Prošli celý dům a zase odešli.

Ten den Neran přestal věřit povídačkám.

Také si začal čím dál víc uvědomovat rozdíly mezi sebou a obyčejnými lidmi. Každým dnem chápal víc a víc, že i lovci jsou jen lidé. A nemají žádné výjimečné schopnosti. Kdežto Neran je měl.

I když se zatím neprojevily.

Do hlavy ho trefilo jablko. Otočil se. Byl už na kraji vesnice. Kolem něho se shlukla skupinka podobně starých kluků. Jeden z nich, pihatý zrzek, ho znovu trefil. „Haha,“ chechtal se. „Te ď budeš ještě víc praštěnej!“

Ostatní kluci se rozesmáli.

„Koukněte, jak čumí!“

„Co je? Ulítly ti včely?“

„Páni,“ poškleboval se mu zrzek, „to je ale zlej výraz, bojím bojím!“ Znovu po něm mrštil jablkem, ale Neran ho chytil do dlaně.

Kluci zmlkli.

Neran se napřáhl a zasáhl jablkem zrzka přímo do čela. Rána ho srazila na zem. Ostatní zírali jako opaření. Zrzek zaječel: „Zmlaťte ho, vy pitomci!“

Kluci se na Nerana sesypali. Bili ho pěstmi, kopali a jeden ho mlátil klackem do zad. Až když se u sousední chalupy rozštěkal pes, darebáci konečně vzali nohy na ramena.

Neran zůstal ležet v klubíčku na zemi. Každičký sval v těle ho bolel. Proklínal se za svou slabost. Kdy bude konečně tak silný, že nebude cítit nic? Otec mu kdysi vypravoval o skutečných vůdcích vlkodlačích smeček, kteří byli tak silní, že si mohli propíchat břicho klidně pěti meči a ještě si u toho zaskákat.

Narovnal se a vztekle si setřel z tváře uniklou slzu. Když kulhal k domovu, bolelo ho v zádech a všude cítil modřiny, ale nepovolil si žádnou lítost. Ti kluci byli zbabělci! Pět na jednoho! Pche, Neran je jednou vyřídí sám, a všechny naráz! Věděl, proč ho nemají rádi: protože cítili, že je jiný, že je výjimečný! A to mu záviděli.

Jen co za sebou zavřel branku, vyřítil se ze dveří otec. Neran si uvědomil, že už je tma, až když za okny uviděl svítit lampu. Otec samozřejmě zuřil, popadl ho za límec a vrazil mu pár facek, až Neran ucítil na jazyku krev.

„Co jsem ti říkal?“

„Že se nemám nikdy potulovat, a hlavně ne za tmy. Přitahuje to pozornost.“

„O dnešku, pitomče!“ vrazil mu další facku.

„Už mě nech!“ vykřikl Neran vztekle. Otec ho chytil pod krkem.

„Nevyskakuj si. Tak co jsem ti říkal?!“

Neran honem tápal v paměti. „Že máš dneska pro mě překvapení. Že mám být na oběd doma.“

„A kolik je hodin! Je teď snad čas oběda?!“

„Ne, ale já…!“

„Neodmlouvej!“

„Zapomněl jsem –“

„Vždycky jsi byl vzpurnej spratek. Pokaždý si musíš dělat věci po svým, co?“

Popostrčil ho ke světnici. „Tak dělej, běž dovnitř a koukej se chovat slušně! A ť se za tebe nemusím stydět.“

Neran vstoupil do dveří. A zůstal stát.

Na lavici seděla mladá žena a vedle ní blonďatý chlapec. Žena se na Nerana vlídně usmála.

„Co se říká!“ napomenul ho otec, jen co za ním zavřel dveře. Neran dál mlčel. Otec zakoulel očima.

„Je krapet zakřiknutej, ale blbej není.“

„To by mě ani nenapadlo,“ odpověděla ta žena. Byla hezká, štíhlá a malá, takže působila křehce, rovné vlasy jí rámovaly srdcovitý obličej. V očích měla laskavost, jakou Neran neviděl už léta. Ten kluk se tvářil otráveně. Očima bloumal po chalupě, ruce měl zkřížené.

Žena vstala a přistoupila k Neranovi. „Já jsem Seya. Tvůj tatínek mi o tobě vyprávěl. Moc ráda tě poznávám.“

Neran se mračil. Podíval se po otci. Co to má jako být?

Otec do něho strčil. Chtěl, aby ze sebe Neran vydal nějaké slušné slovo. Jenže Neran se nezmohl na víc než na: „Co tady dělají?“

Otec hněvivě sevřel rty. „To je to překvapení. Seya je tvoje nová matka. A Gerrat je od teď tvůj bratr.“

Do Nerana vjel vztek. Co to otec plácá? Jaká nová matka? On přeci má matku! Je zakopaná tam v lese na kopci! Nepotřebuje novou! A bratra taky nepotřebuje! Nikdy nechtěl bratra, vždycky byl sám a je na to zvyklý!

„Ne!“ vykřikl.

Otec mu vrazil pohlavek. „Omluv se!“

„Já nechci novou matku ani bratra!“

Otec ho chytil za loket: „Nerane!“

„To je v pořádku,“ řekla honem Seya. „Je pochopitelné, že bude zmatený.“

Otcův stisk trochu povolil a Neran znovu vykřikl: „Já nejsem zmatenej! O nikoho nestojím!“

Otec ho zase popadl, ale Seya ho zastavila. „Počkej, podívej,“ ukázala na Neranův krk a tvář, kterou skrýval pod vlasy. „Co se ti stalo?“

Neran se otci vytrhl a ustoupil stranou. „Nic.“ Podíval se na toho kluka. Ten na Nerana zíral, ale po celou dobu neřekl ani slovo.

„Seya a její syn s námi budou ode dneška bydlet. Budeš Seyu poslouchat,“ přikázal mu otec. Neran se podíval na něj, na Seyu, pak na toho kluka a vykřikl: „Ani za nic!“

S tím utekl do svého pokoje. Co matka odešla, udělal si z tajné komory své útočiště. Zabalil se do deky a přes zavřené dveře slyšel, jak otec nadává.

„Spratek jeden zatracenej, zítra mu ten zadek pořádně zmaluju!“

„Ale ne, jen ho nech, musí se s tím sám srovnat. Vždyť přišel o matku.“

„Už je to pár let, a on ze sebe pořád dělá chudinku!“

„Nech to na mně, poradím si s ním. A teď nám udělám polévku.“

Kapitola 2.
Malí vlkodlaci

O tec Nerana budil brzy ráno. Občas dostal práci u statkáře a než odešel, Neran už musel být vzhůru a krmit zvířata. Jak to Neran nesnášel! Vstávat ještě před svítáním a opustit zahřátou postel! Ale když dneska ještě za tmy vylezl z komory a přišel do světnice, čekalo ho překvapení.

Seya usmažila vajíčka a připravila chleba s plátky masa. Neran byl naučený, že se nejdříve krmí zvířata, až potom on. Takhle to tu chodilo odjakživa. Jenže Seya byla zřejmě zvyklá na jiný život. Asi nikdy neměla zvířata.

Úžasně to vonělo, až se Neranovi sevřel žaludek. Vteřinu se tetelil nadšením, ale hned se zachmuřil, když si uvědomil, že se jeho přání nevyplnilo. Přál si, aby včerejší večer byl jenom noční můrou. Jenže ta ženská s tím klukem tady pořád byli.

„Dobré ráno,“ usmívala se Seya, ale Neran se mračil. Ten druhý kluk seděl u stolu a cpal se masem, chleba se ani nedotkl. Neran hladově polknul.

„Pozdrav, sakra!“ zahřměl otcův hlas. Strkal si do vaku oběd a už spěchal ke dveřím. „Vrátím se na večeři,“ řekl Seye. „A zapamatuj si pro zítra: nejdřív zvířata, potom my!“

„Ano, samozřejmě.“

Podíval se na Nerana. „Běda, jestli zas něco vyvedeš!“ S tím za sebou práskl dveřmi. Seya Nerana pozvala ke stolu. „Pojď, sedni si, udělám ti k tomu horké mléko. Nebo máš rád něco jiného? Řekni si.“

„Nechci nic,“ odsekl Neran.

Seya si povzdechla. „Chtěla bych, abychom spolu dobře vycházeli, Nerane. Chápu tvé pocity, ale pochop i ty mé: pro nás je to také nové.“ Podívala se láskyplně na svého syna. Nerana bodlo u srdce. Ukrutně tomu klukovi ten láskyplný pohled záviděl. Kdysi se takhle na něho jeho matka také dívala. Dnes se tak na něj nepodívá nikdo.

„Odkud jste přišli? Kde vás otec našel?“

„Už dlouho nemáme stálý domov. Jsme neustále na cestách, nikde není bezpečno. Když jsem náhodou narazila na tvého otce a on nám nabídl přístřeší a ochranu, nemohla jsem odmítnout. Už proto, že jsme stejného druhu.“

Neran zamrkal. To ho nenapadlo. Snažil se nedat najevo své vzrušení. „Takže vy jste taky…“

„Ano,“ usmála se. „Jsme. Tak posadíš se s námi?“

Neran zaváhal. „Možná zítra.“

Odpoledne seděl na kopci u rybníka. Bradu měl položenou na kolenou a díval se na třpytivou vodu. Sluníčko si na ní hrálo. Opodál se pásla jejich jediná kravka. V dálce viděl kluka odvedle, který každé ráno chodil s kozami na pastvu. Vzadu na kopcích šuměl les. Ten les. V něm spala matka.

Proč otec přivedl domů tu novou ženu? To už neměl matku rád? A je to náhoda, že jsou ti dva také Weer worfové? Ve vesnici byli Neran s otcem jediní vlkodlaci a dařilo se jim žít v tajnosti celá léta. Otec hodně riskoval, když sem ty dva nové přivedl. Lidi jsou zvědaví…

Proti své vůli ale musel Neran přiznat, že se mu Seya líbila. Možná to jen předstírala, aby se zalíbila otci, ale zatím připadala Neranovi milá. Snad na ni bude otec hodný.

Zaslechl kroky. Honem se otočil. Přicházel k němu ten nový kluk. Jakže se jmenoval? Gerrat? Ruce měl v kapsách a usmíval se. Měl růžové baculaté tváře. A s těmi rozcuchanými světlými vlasy vypadal jak andílek. Rozhodně nebyl jako Neran. Neranovi padaly tmavé vlasy do očí a na svůj věk byl hodně vysoký a šlachovitý.

Gerrat si vedle něho sedl. Pořád se usmíval a to Nerana dráždilo. Dál se zamračeně díval na vodu. Seděli takhle dlouhou chvíli. Pak se Gerrat natáhl do trávy a zničehonic zvolal: „Kdysi jsem zabil draka, takhle velkýho! Jako je ten na obloze!“

Neran se ještě víc zamračil. Napadlo ho, že tomu klukovi šplouchá na maják. Ale když se podíval na oblohu, uviděl mrak, který připomínal draka.

„Řval, dupal a plival oheň, ale já byl silnější! Rvali jsme se a byla to taková bitva, že se otřásala celá zem a bortily se hory!“

Neran zavrtěl hlavou. Blázen. Něco takového přeci není možné.

„Pak se o tom zpívaly písničky ještě dlouhý věky. Ale já už jsem byl jinde. Procestoval jsem celý království a viděl věci, nad kterýma se smrtelníkům jenom tají dech!“

Ta představa Nerana proti jeho vůli nadchla.

„Všichni přede mnou padali na kolena, ale nejen proto, že mě obdivovali, ale hlavně proto, že se mě báli! Obávaný Gerrat, Syn pekel, milostivě ušetří vaše životy! Třeste se!“

Oba dva se tomu zachechtali. Neran se nechal strhnout Gerratovou fantazií. Už se viděl, jak před ním všichni z vesnice padají na kolena a třesou se strachy. „Proste o milost, nebo vám ukousnu hlavy!“ prohlásil se smíchem. Gerratovi zářily oči nadšením.

„Ty nejlepší ovce a krávy pro vaše pány! Máme velkej hlad!“

„Já si radši smlsnu na vašich děťátkách! Přiveďte mi ty prevíty, a ten zrzavej bude hlavní chod!“ chechtal se Neran a Gerrat se hned přidal:

„A jak si ho dáš? Na ohni nebo za syrova? Ale honem, čeká nás ještě dlouhá cesta! Musíme navštívit elfy!“

„To jsou moji nejlepší kámoši!“ smál se Neran. „V každým elfským domě mě vždycky královsky pohostí!“

„Královsky pohostí Weer worfa!“ chechtal se Gerrat. „To bys je musel přinutit!“

„Tak je přinutím!“ culil se Neran. „Budu velkej, obávanej vlčí král!“ Neran si představoval všechna ta dobrodružství, bájná místa a lidi třesoucí se před ním strachy, a poprvé po dlouhé době si připadal šťastný. „Jaký to je? Cestovat a zažívat pořád nový věci?“

Gerrat si dal ruce za hlavu a usmál se. „Parádní. Je to svoboda.“

„Tak proč jsi skončil tady?“

„Kvůli mámě. Myslí si, že to pro nás bude lepší. Pořád se o mě bojí.“

„Jo, matky se furt bojej.“

„Ale tvoje nebyla jako my, ne?“

„Ne. A tvůj táta?“

„Člověk. Dneska už prej můžeš mít dítě jenom s člověkem. To naši rasu podle mě hodně oslabilo,“ prohlásil Gerrat důležitě.

Neran se zadíval na obláčkové draky na nebi. „Nenávidím to tady. Radši bych zabíjel ty draky!“

Gerrat se zasmál. „Tady žádní nežijou.“

Nerana napadlo, že na svůj věk je ten kluk docela chytrý. Jistě byl o dost mladší než Neran, a stejně toho zažil víc než Neran za celý svůj život.

„Určitě tady máš hodně kamarádů,“ prohlásil Gerrat najednou.

„Proč myslíš?“

„Připadáš mi jako někdo, kdo je oblíbený.“

Neran spolkl větu, že oblíbený rozhodně není, spíš nenáviděný, a místo toho chvástavě prohlásil: „Jo, mám tady celkem respekt.“

„Paráda, seznámíš mě s ostatníma?“

„Jo, někdy.“

„Nikdy jsem neměl žádný kamarády.“

Neran se na něho podíval. Pořád ležel na zádech a díval se na nebe. „Máma mi nedovolila s nikým si hrát, bála se, že se prozradím.“

Neran pokrčil rameny: „No a? Ostatní k životu nepotřebuješ, vystačíš si sám.“

Gerrat se usmál: „Ty taky nemáš žádný kamarády, že ne? Protože jinak bys tady neseděl sám.“

Neranovi se nelíbilo, že ho ten prcek tak rychle odhalil. „Nejsem zrovna kamarádskej typ,“ odsekl.

„Ale vytahoval ses přede mnou,“ nepřestával si ho Gerrat dobírat.

„Jestli ti něco vadí, můžeš klidně jít!“

„Nevyšiluj hned,“ uklidňoval ho Gerrat. „Dělám si jenom srandu.“

Neran trochu zrudnul. „Nevyšiluju,“ ohradil se. „Ale kdybys fakt toužil po nových kámoších, můžu ti jich pár ukázat, ty bys mezi ně určitě zapadl skvěle.“

„Rozmyslím si to. Ale radši bych zůstal s tebou.“

Neran se pousmál. Vyskočil na nohy. „Pojď, vykoupem se!“ vykřikl a rozběhl se k rybníku. Gerrat se za ním váhavě vydal. Když si toho Neran všiml, zastavil se. „Co je?“

„Neumím plavat,“ pokrčil Gerrat rameny. Vůbec se za to nestyděl, což u Nerana vzbudilo obdiv. On sám by sotva něco takového přiznal.

„Aha… tak můžem dělat něco jinýho.“

Gerratovi se najednou rozzářily oči. „A co kdybys mě to naučil!“

„Co? Ani náhodou.“

„Proč? Bude to sranda! No tak, prosím!“

„Ne, škvrňata učit plavat nebudu.“

„Nejsem zase o tolik mladší! Za dva roky mi už bude deset!“

Neran zakoulel očima. „No téda, to je fakt něco, možná tě už maminka pustí i samotnýho na záchod.“

„Mě jenom tak nenaštveš. No tak, nauč mě plavat!“

„Proč já? To se nebojíš, že tě utopím?“

„Ne. Věřím ti.“

Nerana to zarazilo a zahřálo u srdce. Až se toho lekl. Naposledy se takhle cítil s matkou. Obešel Gerrata a vydal se zpátky. „To bys neměl, ani mě neznáš.“

„Dneska už tě znám, a navíc mám takovej zvláštní pocit,“ básnil Gerrat Neranovi za zády.

„Jakej?“

Na kopci se objevila postava. Slunce jí svítilo do zad, takže jí nebylo vidět do tváře. Ale Neran ji moc dobře poznal, to robustní tělo se nedalo s nikým splést. Vtom si uvědomil, jak je slunce nízko. Dávno měl být doma.

Jen na to pomyslel, otočil se a začal utíkat. Jenže otec byl v mžiku u něho a ranou ho srazil k zemi. Neran si odřel obličej.

„Tak tys mi chtěl zdrhnout!“

Otec ho kopl do žeber a vyrazil mu dech. Neran se začal dusit a kašlat. Další kopanec schytal do břicha. Byl si jistý, že ho otec zabije, ale nic takového se nestalo. Jen to příšerně bolelo.

„Spratku neposlušnej!“

„Neee!“ Gerrat přiběhl, pověsil se otci na paži a zahryzl se mu do lokte. Otec setřásl kluka na zem. Pak se rozpřáhl a vrazil mu takovou facku, až Gerratovi vyhrkly slzy.

Neran otce ze země kopl do holeně. „Nech ho bejt!“ Ten se k němu zuřivě obrátil a znovu ho kopl do břicha. S Neranem se všechno zatočilo. „Jdi pryč,“ zasípal a Gerrat se zvedl a se slzami utíkal domů.

Potom bylo černo.

Když Neran znovu otevřel oči, ležel v přikrývkách v komoře. Všechno ho bolelo. Připadal si jako chromý. Vedle něho seděl Gerrat a zíral na něho vykulenýma očima. „Myslel jsem, že umřeš.“

„Já taky,“ hekl Neran, a nato zpozorněl. Z předsíně slyšel křik. Otec řval na Seyu.

„Mámě se vůbec nelíbilo, když tě Keron přinesl takhle domů,“ řekl Gerrat. „Jenže Keronovi se zase nelíbí, že si máma dovolila něco říct.“

„Nesmí se s ním hádat,“ zachroptěl Neran.

„Je to jenom dítě!“ uslyšel Seyu křičet. „A tys ho surově zbil!“

„Budu si s tím parchantem dělat, co budu chtít! Nemáš nejmenší tušení, co je zač!“

„Nedovolím ti, abys ho bil!“

PRÁSK!

Seya vykřikla, něco spadlo. Pak se ozval pláč. Gerrat vystrašeně zíral na pootevřené dveře. Další plesknutí a vzlyky.

„Ty-mi-nebudeš-nic-zakazovat! Jsi jenom děvka! Moje děvka!“

Neran s vypětím sil pomalu vstal a zabouchl dveře. Vzal Gerrata za ruku a společně se schoulili do kouta. Zvuky teď byly trochu tlumenější. Gerrat se třásl.

„Měli byste utéct,“ zašeptal Neran. „Jinak vás zabije.“

Kapitola 3.
Muž z lesa

Po svobodě voláš

Své touhy do noci vyješ

Zradu překonáš

Výčitky hluboko skryješ

P řed svítáním Neran v chlívku učil Gerrata míchat šrot. Prasata už nedočkavě chrochtala, a když jim Neran nalil žrádlo do koryta, hladově se do toho pustila. Gerrat se otráveně zašklebil. „A tohle mám dělat každej den?“

„Dokud je otec nezabije a jejich maso neprodá. A pak přiveze nový selata.“

„To mi připadá zbabělý. Držet je tady, vykrmovat je a pak je zabít. Vždyť nemají žádnou šanci, aby bojovali. To pak není žádná zábava, když víš, že ti nemůžou utéct.“

„Moc nad tím přemýšlíš.“

„Jednou jsem potkal zvláštní holku, a ta tvrdila, že nikdy nestrčila do pusy jediný sousto masa, a prej nikdy nestrčí! Podle ní mají zvířata stejný právo na život jako my.“

„Chceš říct jako lidi,“ utrousil Neran. „Ale zase tak divná nebyla. Já mám zvířata radši než lidi. Nemusíš se od nich bát přetvářky ani krutosti. Radši bych tady místo těch prasat choval toho zrzavýho idiota odvedle.“

Gerrat se zachechtal. Ani jeden by neřekl, že to budou právě lidi, koho si oba v budoucnosti oblíbí.

Když nakrmili i kravku, vydali se na louku natrhat trávu králíkům. Jako obvykle Neran potkal toho kluka s kozami, které vedl na pastvu. Slunce vycházelo a Gerrat každou chvilku zíval. Nerana to rozčilovalo, protože to bylo nakažlivé, nehledě na to, že mu to připomínalo postel. Trhali trávu do koše a rudé slunce na ně zpoza kopce vrhalo stíny. „A tohle taky budeme dělat každej den?“ šklebil se Gerrat.

„Já ne,“ zamručel Neran.

„Jak to?“

„Protože odtud hodlám vypadnout.“

Gerrat se vzrušením celý rozzářil. „A kdy? Jak to chceš udělat?“

„To ještě nevím,“ pokrčil Neran rameny. „Ale rozhodně vím, že tady navěky nezůstanu.“

Gerrat klesl na zadek a zadíval se na rybník. Objal se pažemi a najednou vypadal tak křehce a nešťastně. „Nechci, aby mámu Keron bil. Jenže kdybych utek, máma by se mnou nešla. Moc se bojí. I já se bojím, že by si nás Keron našel.“

Neran si povzdechl a sedl si vedle něho: „To asi jo, našel. Otec je skvělej stopař. Nikdy jsme neměli nouzi o maso, ani když nebyla prasata, protože vždycky ulovil nějakou zvěřinu.“

„Proč taky nemáme ty schopnosti?“

Neran věděl, co tím myslí. Vlkodlačí schopnosti. Gerratovi bylo teprve osm, nebylo divu, že se nic neobjevilo, ale Neranovi bylo skoro patnáct a na své superschopnosti čekal pořád marně. Pokaždé ho to rozčílilo, když na to pomyslel. Ale pak ho napadlo, že možná přežil všechny otcovy kopance právě proto, že je jiný. Třeba to je první z jeho schopností. Ale co síla, rychlost a zvířecí smysly?

Podíval se na své tenké paže. A co svaly? Jsem ubožák. Nikdy nebudu děsivej Weer worf.

„Hej!“

Neran ten hlas poznal a hned se v něm začala vařit krev. Otočil se. Na kopci stál zrzek Bory s rukama v bok. „Tohle je moje místo!“ Shodil nůši, kterou měl na zádech.

„Jak to myslíš?“ ohradil se Neran. „Už roky sem chodím trhat trávu a nikdy jsem tě tady neviděl.“

„Jo,“ přidal se hned Gerrat. „Nevšimli jsme si, že bys to tady měl pojmenovaný.“

Bory se uchechtl: „To je ten tvůj novej prťavej brácha? Takže z našeho vypatlance je teď chůva!“

„Sklapni,“ ucedil Neran.

„Jo, nech nás bejt!“ přidal se Gerrat.

Bory přistoupil blíž a žďuchnul Gerrata do ramene tak, že upadl na zadek. „Jinak co, prtě? Už víš o tom, že tvůj velkej brácha je posera?“

„Zmiz odtud, zrzoune,“ zavrčel Neran. Bory se na něho vztekle obrátil:

„Takhle mi říkat nebudeš, vypatlanče!“ Bory se rozběhl a strčil do Nerana, až upadl. Kopl ho do boku. Popadl klacek a přetáhl jím Nerana přes hlavu. Při druhé ráně se klacek přelomil a Borymu musely vystačit zase jen kopance.

„Hnusáku! Hnusáku!“

Najednou rány ustaly. Bory vykřikl. Neran zvedl hlavu.

Bory stál a zmateně se díval na své prsty. Neran na nich uviděl krev a nemohl z ní odtrhnout oči. Bory si sáhl na čelo, kde měl tržnou ránu.

Přiletěl další kámen a tentokrát ho zasáhl do spánku. A další přímo do temene. Bory padl na záda, nohy se mu cukaly, vypadalo to, že ztrácí vědomí. Vlasy měl zakrvácené.

Neran se podíval na Gerrata. Srdce mu bušilo. Gerrat v ruce držel další kámen, přitom se celý třásl a divoce oddechoval. Podíval se na Nerana vyděšenýma očima. „Pořád se hýbe.“

Neran pohlédl zpět na Boryho. Přikývl. Připadal si jako v tranzu, když přistoupil ke Gerratovi, vzal mu kámen z ruky a sklonil se nad Borym. Neuvědomoval si, co dělá, vedl ho instinkt. Hluboko zakořeněné smysly predátora.

Samotného ho zaskočila jeho síla. Jediným úderem Borymu rozbil lebku.

Ta spousta krve. Lepila se na trávu a vsakovala do půdy, a v Neranovi se cosi zlomilo. Najednou věděl, že teď už nic nebude jako dřív. Zachvátila ho touha, které se nedokázal a ani nechtěl ubránit. Bylo to to nejsilnější, co zatím v životě pocítil.

„Už jsi viděl někoho umřít?“ zašeptal Gerrat. Stejně jako Neran i on nehybně zíral na Boryho zakrvácenou hlavu.

„Jednou. Matku.“

„Bylo to stejný?“

Neran k Borymu poklekl.

Hlad.

Hlad…

„Ne. Bylo to úplně jiný.“

Začaly ho pálit dásně. Pak brnět zuby. Bylo to pořád silnější a silnější, a najednou cítil na jazyku něco ostrého. Tesáky. Nestihl se nad tím pořádně podivit, volalo ho něco naléhavějšího.

Olízl Borymu spánek.

Málem upadl na zadek vzrušením. Celé tělo se mu zkroutilo tím požitkem. Jako by jeho organismus celá ta léta bažil jenom po tomhle okamžiku. Jako by se Neran právě vyvinul a stal se něčím… důležitějším.

Ponořil tesáky do Boryho krku. Cítil, jak pomalu pronikají kůží, pak masem. Za chvíli už sál krev, ale nestačilo mu to. Musel mít víc! Zakousl se hlouběji a trhl. Bylo to tak horké, tak intenzivní, tak živé…

Někdo ho chytil za ramena a tahal ho z toho ráje pryč. To ne!

Neran se po něm ohnal, ale ten někdo ho chytil za košili a tahal, dokud se Neran nepřevrátil na záda. Najednou slyšel Gerratovo splašené srdce.

„Tohle nesmíš,“ naléhal Gerrat. „Poznají to, nesmíme po sobě nechat stopy!“

Neranova mysl se začala projasňovat a pomalu mu docházel význam Gerratových slov. Vyskočil na nohy. Ještě pořád cítil v ústech chuť masa. „Nemůžem ho tady nechat.“

Gerratovi se do očí nahrnuly slzy. „Zavolají na nás lovce?“

„Ne,“ vyhrknul Neran, jehož samotného ta myšlenka vyděsila. Popadl Boryho a přehodil si ho přes rameno. Měl pocit, že neváží ani gram. Připadal si tak silný. „Dělej, za mnou!“

Seběhl kopec a pak se otočil na Gerrata. „Zůstaň tady a dávej pozor, jestli nás někdo nevidí, jasný?!“ Nato se vydal k rybníku a došel až na molo. Ohlédl se na Gerrata. Stál tam a rozhlížel se na všechny strany. Nikde nikdo. Neran se zadíval na vodu. Pak do ní hodil Boryho tělo.

Potom si svlékl kalhoty a košili, vykoupal se a pokoušel se vyprat i oblečení, ale krev moc pustit nechtěla. Neran začínal panikařit. Vylezl na břeh a jediné, co ho napadlo, bylo oblečení zahrabat. Nemohl riskovat, že kdyby ho vyhodil, někdo by ho našel celé od krve.

Rychle začal hrabat díru kousek od mola. Šaty zmuchlal a pečlivě zahrabal. Znovu se vykoupal, aby smyl hlínu, a potom se s Gerratem rozběhli domů.

Neran znal zkratku, kudy moc lidí nechodilo, takže ho nikdo nezahlédl. Schoval se do chlívku a poslal Gerrata, aby mu přinesl náhradní kalhoty. Trvalo mu to celou věčnost. Když se konečně vrátil, ještě pořád byl bledý jako stěna.

„Kdes byl tak dlouho! Ptala se Seya na něco?“

„Připravuje oběd, ani si nevšimla, že si je beru. Máme tam snídani.“

Neran si oddechl.

Když se otec vrátil z práce, vydali se na pole sekat obilí. Po celý den se Neran nemohl zbavit obrazu mrtvého zrzka. Ale ke svému údivu se ani tolik nebál, jestli ho najdou nebo ne, měl plnou hlavu toho, jak se mu bořily zuby do masa.

Ten večer Neran seděl na kopci u rybníka a voda už mu vůbec nepřipadala tak čistá jako předtím. Najednou měla tajemství. Měli ho společně.

Boryho už hledala půlka vesnice. Chlapec se neukázal celý den a jeho rodiče se mohli zbláznit strachy. Ani to Nerana nijak netrápilo. Ten šmejd si to zasloužil. A nikdo už ho nikdy nenajde.

Po chvíli se objevil Gerrat. Sedl si vedle něho a objal si kolena. „Jaký to bylo?“ zeptal se po minutách mlčení. Neran věděl, co myslí. „Dobrý,“ odpověděl a překvapilo ho, jak rychle to přiznal. „Skvělý.“

Gerrat si skousl ret. „Strašně bych si to přál zkusit.“

Neran se na něho podíval. „Ještě jsi moc malej.“

„Nejsem,“ ohradil se Gerrat dotčeně. „Pořád vidím tu krev. A slyším, jak to prasklo, když jsi ho praštil tím kamenem.“

„A líbilo se ti to.“

Gerrat pomalu přikývl. „Máma mi nikdy nevyprávěla, jaký to je. My spolu o tomhle nemluvíme…“

„O zabíjení?“

„Jo. Táta nechtěl, aby máma zabíjela, a ona se pro něho změnila.“

„Neumím si představit tvou mámu ani jak zabíjí mouchu, natož pak něco většího.“

„Tvůj táta ti vyprávěl o zabíjení?“

„Jo. Dřív, když jsem byl malej, mi častokrát vyprávěl o svojí smečce. Chtěl jsem bejt jako on, taky jsem chtěl mít svou smečku, místo, kde tě nikdo nesoudí, kde můžeš bejt sám sebou a kolem sebe máš bratry a sestry, který jsou stejný jako ty.“

„Máma mi říkala, že dneska existuje už jenom jediná smečka, kterou se nepodařilo vyhubit. Prej je chrání nějaká zvláštní síla, ale schovávaj se a řeči o nich jsou jenom povídačky.“

„Taky jsem něco takovýho slyšel.“

„Třeba bychom se k nim mohli přidat!“

„Já bych chtěl založit vlastní smečku. Silnou, který bych vládnul.“

Gerrat chvíli mlčel. Potom se zeptal: „Kolikrát jsi někoho zabil?“

Neran nechtěl odpovídat, ale část jeho já toužila s Gerratem sdílet svůj svět. „Dneska to bylo podruhý.“

Doma na ně čekal otec. Oči mu svítily, takže Neran poznal, že pil. Asi byl v hospodě. „Kde jste byli?“ uhodil na ně.

„Vždyť se zpozdili jen o chviličku,“ zastala se jich Seya, zatímco nalévala kaši. Rychle je nahnala ke stolu, pryč z Keronova dosahu. „Pojď a posaď se, ať se můžeme v klidu navečeřet.“

„Nechci teď večeřet! Fronův kluk se ztratil, celej den po něm není vidu ani slechu, nevíš o tom náhodou něco?!“ obořil se na Nerana.

„Ne.“

Otec ho chytil za vlasy. „Nelži mi!“

„Já nelžu!“

„Zahlídli jsme ho u lesa,“ vyhrknul Gerrat. „Měl nůši, asi trhal trávu. Ale pak se nám ztratil.“

Otec se zamračil, ale Nerana pustil. Gerrat byl zatraceně dobrý lhář, blesklo Neranovi s údivem hlavou. Celou dobu se díval Keranovi do očí a ani jednou nezakolísal. Otec si nakonec sedl ke stolu a všichni se pustili do jídla. Chvíli bylo ticho, než se Keronův pohled znovu zabodl do Nerana.

„Stejně mám pocit, že mi lžeš.“

Neran mu neodpověděl.

„Tak řekni něco, když s tebou mluvím!“

„Nechci se s tebou bavit!“ odsekl Neran.

Otec vyskočil od stolu, popadl Nerana pod krkem a zvedl ho do vzduchu. Drtil mu hrdlo a Nerana začaly pálit plíce. „Já z tebe tu drzost vymlátím!“

Seya se mu pověsila na paži. „Pusť ho! Prosím tě, pusť ho!“

„Dej mi pokoj!“

„Prosím, prosím, je to tvůj syn!“

Keron Neranem praštil přes celou místnost. Neran se udeřil do hlavy a narazil si ruku i rameno. Chvíli zápasil s bolestí a nemohl se pohnout.

„Syna jsem ztratil, když mi umřela žena,“ řekl Keron a pak se napřáhl a fackou srazil Seyu na podlahu. Nato ji kopl do břicha. „A ty se mi přestaň plést do výchovy!“

Seya se odplazila do kouta, z očí se jí řinuly slzy. „Jsi krutý parchant,“ zasyčela.

Keron zrudl zlostí. „Ty…“ vrhl se k ní, ale Seyina tvář se proměnila. Oči jí zrudly, místo zubů se objevily tesáky. Zavrčela na něho jako vlk.

Otec se zarazil. Jako kdyby mu to něco připomnělo. Možná dávno ztracený život. S nikým svého druhu nepřišel do kontaktu už hodně dlouho, a ačkoli věděl, že k nim Seya patří, připomněla mu to až dnes večer.

Nakonec se sebral a odešel.

Tu noc Neran utekl ven. Věděl, že otec bude zuřit, až se vrátí z hospody a nenajde ho doma, ale bylo mu to jedno. Ať mu klidně zláme všechny kosti, Neran to zvládne! Vlastně cítil, že začíná být proti otcově nenávisti imunní.

Sedl si na kopec a střídavě se díval na rybník a na les, kde spala matka. Noc byla dnes teplá, ale ve vzduchu byl cítit déšť. Bylo zataženo, měsíc nebylo vidět a tma byla hustší. Když začalo poprchávat, Neran to přivítal. Déšť mu chladil rozbolavělé tělo.

Za chvíli lilo tak silně, až se voda v rybníce čeřila. Jak se tam asi líbí zrzkovi, napadlo Nerana a najednou se mu chtělo smát. Zároveň ho ale napadlo, jestli je teď zlý, když má takovéhle myšlenky.

Vtom uviděl tu postavu.

Neran zbystřil. Z lesa někdo vycházel. Ve tmě byla vidět jen jeho černá silueta. Neran si uvědomil, že ještě dnes ráno by tu postavu zahlédnout nedokázal. Byla taková tma, že by si jí obyčejný smrtelník nevšiml. Jenže teď ji Neran viděl jasně, viděl teplo, které z ní sálalo, slyšel čvachtat bahno pod jejíma nohama.

Všechno tohle začal vnímat až teď. Když ochutnal lidské maso.

Zvědavost zapudila všechny ostatní myšlenky. Neznámý mířil kolem rybníka do vesnice. Neran se rozhodl ho sledovat.

Držel se dostatečně daleko a užíval si, že může cizince sledovat jen po sluchu. Když ale mohutný muž zamířil do hostince, Neran zaváhal. Sem chodil i otec. Rozhodně tady nesmí Nerana najít. Měl by se vrátit domů, dneska už bylo dobrodružství ažaž.

Jenže Neran měl neovladatelné nutkání toho neznámého sledovat.

Proklouzl dovnitř pootevřenými dveřmi. Byl tu smrad, hlahol a vydýchaný vzduch nasáklý zvětralým pivem. Ale Neran cítil i tělesný pach, pot, kouř a smažená jídla. Chlapi byli naštěstí tak opilí a zaměstnaní vlastní zábavou, že si ho nikdo nevšiml. Navíc tu vysedávalo dost lidí, takže Neran mohl splynout s davem.

Zato cizinec nemohl splynout ani náhodou. Byl to snad ten největší muž, jakého kdy Neran viděl, a to byl jeho otec pořádný chlap! Tenhle měl hodně snědou kůži, husté černé vlasy a na sobě otrhaný kabát, který odkrýval jeho nahou, svalnatou hruď. Opřel se o pult a poručil si pivo. Tvářil se uvolněně a přátelsky.

Když si ho tak Neran zpovzdálí prohlížel, neviděl u něho žádnou zbraň. Muž ani nevypadal, že by něco skrýval, tak proč Nerana tolik zajímal? Možná proto, že se zničehonic vynořil z lesa uprostřed noci.

Vedle od stolu se zvedl otec a málem upadl, jak byl opilý. Neran skočil pod první stůl, který byl po ruce. Dva starci, kteří u něj seděli, byli naštěstí tak zaměstnaní tím, kdo dřív vykouří svou dýmku, že Nerana vůbec nebrali na vědomí.

Otec se potácel lokálem k východu. Dost se motal, klopýtal a tvářil se, jako by nejradši všechny kolem sebe hned teď sprovodil ze světa. Už byl skoro u dveří a Neran si málem oddychl, když se otec najednou zastavil. Ohlédl se zpátky, natáhl krk a začichal. Větřil.

Nerana polil studený pot. Otec ho cítí, určitě ho cítí. Proč ho to nenapadlo? Zná přeci pach vlastního syna. Sakra, měl zmizet, dokud byl čas.

Keron udělal dva kroky zpátky a otočil se přímo k Neranově úkrytu. Znovu začichal.

Neran přemýšlel, jestli mu dokáže utéct.

Vtom do otce vrazil jiný ožrala. Keron se zapotácel, až se opřel o zeď. Chvíli se ještě rozhlížel, jako by vzpomínal, proč se vlastně vracel, a pak konečně odešel.

Kdyby nebyl tak opilý, Neran si byl jistý, že by bylo po něm.

Znovu se zaměřil na cizince. Všiml si, že po očku sledoval Kerona, když odcházel. Teď už Neran mohl vylézt. Starci ho začali popichovat, jestli tam našel to, co hledal, a jestli už je dost velkej chlap na to, aby si s nimi dal pivo. Neran je ignoroval. Cizinec se teď bavil s dívkou, která tu obsluhovala. Usmíval se a cosi jí povídal a ona se culila a natřásala. Dal si ještě jedno pivo.

Neran chvíli stál a přemýšlel, co tímhle vším vlastně sledoval, zatímco muž zády k němu upíjel z korbele. Vtom se otočil a podíval se přímo na Nerana. Ten ztuhnul a málem vzal nohy na ramena, kdyby mu muž nenaznačil, ať jde blíž.

Byl aspoň o dvě a půl hlavy vyšší než Neran a jeho vzhled musel v každém vzbuzovat respekt. Bokem se opíral o pult, v jedné ruce pivo, a zamyšleně si Nerana přeměřoval pohledem.

„Chceš mi něco, kluku?“

Neran zavrtěl hlavou.

„Vážně? Já bych řek, že jo, proč bys mě jinak sledoval?“

Neran zatajil dech. Takže on věděl, že ho Neran sledoval už od lesa? „Jsem jenom zvědavej,“ vyhrkl Neran. „Jste cizinec.“

Muž se ušklíbl. „Kde máš rodiče?“

„Proč?“

Muž se k němu naklonil a Neran si všiml stříbrného křížku na krku, vpáleného do masa. Ztišil hlas: „Protože tu nejsem poprvé a doteď jsem netušil, že tady žijou další z nás.“

Neran zamrkal.

Co tím myslel? Myslel snad to, co Nerana napadlo? Z nás… „Jak jste poznal, že jsem…“

Muž pokrčil rameny. „Poznám to.“

„Dokážou to všichni z nás ?“

„Ne, ale já nejsem jako ostatní. Jsem jiný, víš.“

Neran sklouzl očima na křížek. Polkl. „Jo, to vidím.“

Muž se zachechtal. „To nic není! Jen léta cviku a odolnosti! Tak řekni, kluku, kde máš rodiče?“

„Mám jenom otce. Máte vlastní smečku?“

Muž se nepřestával culit. „Ty jsi vážně zvědavý, co? Rozuměl by sis s mou dcerou. Taky má pořád spoustu otázek.“

„Rád ji poznám.“

Muž se zachechtal: „To asi nepůjde.“

„Proč ne? Můžu jít s vámi!“

„Ne, je to jiný život, než na jaký jsi zvyklý. Nehledě na to, že zběhlá mláďata nesbíráme, nejsme chůvy.“

„Nepotřebuju chůvu,“ ohradil se Neran dotčeně. „A nechci ani tenhle život. Chci žít jako vy, chci se rozhodovat sám za sebe, dělat si, co budu chtít, a chci, aby se mě ostatní báli.“

„Kdyby to bylo tak jednoduchý…“

„Nikdy není nic jednoduché. Čím dřív se to naučíš, tím snazší to bude.“

Muž se vydal ke dveřím. Neran mu byl v patách. „Kam jdete?“