VRATISLAV VANÍČEK

VRATISLAV II. (I.)

První český král Čechy v době evropského kulturního obratu v 11. Století

TUTO KNIHU VĚNUJI S DÍKY

ZA POHODOVÉ PROSTŘEDÍ

VĚŘE, VLAĎCE, KLÁRCE A APOLENCE

Obsah

Úvod: evropské změny v druhé polovině 11. století

Vratislavův dynastický původ, kořeny mezinárodní politiky ve středovýchodní Evropě a vláda jeho staršího bratra, knížete Spytihněva II.

Nová koncepce panovnické moci knížete Vratislava II. a její prosazení v letech šedesátých

„ Římský “ universalismus papežů a císařů, počátky reformního hnutí v církvi a politické vztahy v jihozápadní části Říše

Postavení Čech

ve středoevropských proměnách na počátku 70. let a odboj biskupa pražského Jaromíra

Připojení Vratislava II. k alianci proti Sasům v roce 1074, prolog tzv. „ boje o investituru “ a perioda polského království

Účast Čechů v bojích o Řím a v nové domácí válce v Německu v první polovině 80. let

Význam a lesk Vratislavovy královské hodnosti

Kontury nové královské politiky: zápas o Míšeňsko - „ Srbsko “ , obnovení biskupství v Olomouci a nástupnická otázka

Doba a lidé - generační vyznění epochy

Úvod: evropské změny v druhé polovině 11. století

Knížkou o Vratislavovi II. sestupujeme poměrně hluboko do minulosti. Letopočty začínající jedničkou a nulou budí nutně respekt vzhledem k těm současným, vždyť sledujeme události staré tisíc let. Pokud se k takové pouti odhodláme, očekáváme asi něco jiného než pouze romantické čtení nebo brutální příběhy, které se mohou virtuálně odehrát v různých historických kostýmech kdekoli. Ale je třeba také se otevřeně vyrovnávat s různě motivovanými apriorními postoji a nacionál-ními tendencemi, které zatížily i mnohé odborné práce. Rádi bychom se dozvěděli na počátku 21. století - snad věku znalostní a zodpovědné společnosti - něco inspirujícího, co by naše poznatky zařazovalo do širšího celku dějinného pohybu, ať již v kontextu českých zemích, nebo uceleněji evropském. Vratislav II. - podle charakteristiky polských kronikářů český lev s chytrostí lišky - žil v zajímavé době otevřené do budoucnosti a spojující až překvapivým způsobem různé oblasti Evropy podobnými sociálními jevy a potřebami. Druhá polovina 11. století je érou kreativního dějinného obratu, rozvinutím proměn základních pro dynamický a strukturálně specifický vývoj středověku. Má ale také napětí a půvab osobité epochy, kulminuje jednotným „příběhem“ a racionální výklad zde nemusí být v protikladu k historickému románu. Pokusím se v úvodu krátce přiblížit obrysy celého vývoje.

Nové myšlenky pro pochopení trendů 11. století z hlediska vývojového obratu především kontinentálního jádra Západu (Francie, Německa, Flander, Itálie, Katalánie) přinesli historici Karl Bosl a Georges Duby. V 11. století končí „temné“ či magické období Západu, uvádí Bosl, zejména díky značné prostorové i sociální mobilitě lidí všech stavů. Právě v této době se otevírá velká poutnická trasa západních křesťanů Camino de Santiago, na níž zřizuje současník Vratislava II., král Alfons VI., řadu kamenných mostů. Docenit je ale také třeba působení křesťanství jako antropocentristického a humanitního náboženství, které náročně usměrňuje za těchto styků a nových sociálních zkušeností mentalitu obyvatel.

Provázanost mezi různorodými oblastmi Evropy byla civilizačně utkána již dříve, v raném středověku, byť zatím prostou režnou nití, bez náročnějších úchytů městské civilizace. U kupeckých osad na křižovatkách dálkových cest stály již skromné biskupské baziliky a na mnohdy ještě valy opevněných hradech zase paláce s kaplemi („falce“) napodobující městské stavby Středomoří. V sociálním prostředí císařsko-biskupské kultury a moci (G. Duby) vznikala díla antikizujícího umění karolínské a otonské renesance. Byla to kultura obdivovaná, působící jako zjevení, ale také jako kulisa v severském agrárním a loveckém prostředí, kde přetrvávala nejdéle. Takovým podivuhodným kulturním centrem zapojujícím severské umělce do středomořské estetiky byl saský Hildesheim za biskupa Bernwarda, člena dvorského okruhu císaře Oty III. Kulturní rozkvět v Hildesheimu pokračoval za Bernwaldova nástupce Godeharda, který již „renovační“ imperiální tradici spojuje s církevní reformou podle lotrinských inspirací (klášter Gorze).

Raný středověk (jakkoli je tento pojem jen konvenční a pomocný) měl ještě stále před očima pozdně antickou římskou říši a byl ovlivňován vysokými byzantskými vzory, i když byl politicky veden „barbarskými“ novými kmeny či národy. Lze k nim přiřadit nejen Franky či Langobardy, ale také córdobský emirát, muslimský stát v tehdy ještě románské a silně christianizované Hispánii. Západ se formoval především jako soustava universalisticky zaměřených států těžících z kulturního odkazu říše římské v provinciích, ale také z dynamické síly nových národů, které osobitým způsobem pochopily a rozvíjely křesťanské náboženství a novou monarchickou sociální strukturu. V tomto trendu zanikaly staré antické formy a vytvářely se nové. Doba 11. století představuje obrat v tom smyslu, že západní středověká civilizace začíná fungovat jako nezávislý systém a směřuje ke kvalitativní krystalizaci (proběhla přibližně ve 12. století).

Také území ležící na sever od někdejší limes Romanorum (hranice antické římské říše) směřovala k monarchismu a křesťanským formám při pozvolné recepci středomořských vzorů, ale v jejich neurbánní podobě, prostředkované zejména franskou říší a římskokatolickou církví. Do tohoto proudu se zapojila díky vlastní iniciativě jako jediné slovanské území ještě v éře Karlovců říše moravských Mojmírovců - jako území sice civilizačně okrajové, ale přiřazující celý region středovýchodní Evropy ke Středomoří, jak to ukazují malé kamenné rotundy a baziliky v jejích centrech.

Raný antikizující vývoj na Západě kulminoval v 8.-9. století. Podle starých idejí bylo „obnoveno“ římské císařství (renovatio imperii) Karlem Velikým v roce 800, kdy franská monarchie zároveň vytvořila identickou universalistickou dvojici spolu s papežstvím a římskokatolickou církví. Pak však přichází údajně „temné“ 10. století, kdy převládly kmenové a regionální síly. Nepochybnou zátěží přitom byly poslední zásahy barbarského světa - útoky vikingů vedené převážně na lodích a vpády kočovnických kmenů z východní Evropy, zejména Maďarů. V obranných bojích přitom krystalizovaly rodové moci Kapetovců na Seině a Liudolfovců v Sasku.

Ale vývoj evropských regionů měl kolísavou podobu. Právě v 10. století dosáhla vysokého stupně rozvoje společnost nyní již córdobského chali-fátu, když počet obyvatel jeho hlavního města, opatřeného dodnes částečně funkční kanalizací, se blížil jednomu milionu. Kulturním rozkvětem prochází také křesťanská společnost v Čechách, podílející se na obchodu s tímto umajjovským chalifátem.

Posledním velkým „raně středověkým“ činem vycházejícím z překonání krize karlovské státnosti bylo renovario imperii Romanorum (obnova císařství římského) německými králi z původně barbarského kmene Sasů (císařská korunovace Oty I. Velikého papežem v roce 962), a to v době, kdy karolínská Evropa se již v západní a jižní Galii rozpadá a transformuje do malých životaschopných jednotek, které se oddělují od královské moci. Hrabata z Katalánie navštěvují místo královského dvora papežský Řím. Přitom se vývoj bývalé franské říše typologicky rozděluje: na Západě se obnovuje království „zezdola“ vytvářením francouzského národa a pružného království Kapetovců s centrem v Paříži, zatímco na „východě“, v Německu, Burgundsku a Itálii, zůstává imperium Romanorum zachováno jako jedinečná universalistická struktura, ačkoli i zde se záhy formuje kulturně pokročilý německý národ (byť regionálně, až federalisticky „kmenově“ zakotvený).

Postupná transformace imperiální soustavy karolínské Evropy probíhající postupně v různých oblastech od sklonku devátého až do století jedenáctého byla spojena s teritorializací šlechty, přičemž tento proces byl náročnější v jižních oblastech bývalé Galie, zdůrazňuje Duby.

Tzv. trůn Karla Velikého v katedrále v Gironě (Katalánsko)

S emancipovanou knížecí mocí v Akvitánii souvisí vznik clunyjského mnišství orientovaného přímo na papeže a omezující autoritu biskupů. Kulturním plodem nového vývojového proudu je rozvoj živějšího a esteticky harmonizovaného románského umění. Síť nových „bílých kostelíků“ nerozkvetla po roce 1000 jenom v Itálii a Galii, jak si všímá burgundský kronikář Raoul Glaber z clunyjského okruhu, ale má paralely v dalších oblastech Evropy, i když s velmi rozdílnou hustotou těchto staveb a sociální vyzrálostí jejich zakladatelů. Proto je možno hovořit o kulturním evropském obratu 11. století, které bylo zaměřeno na obdobné cíle.

Starší dějepisectví v těchto souvislostech dlouho pracovalo se sugestivním termínem „feudální roztříštěnosti“ (vypůjčeným z kritik monarchie za Velké francouzské revoluce) jako označením rozvratu, který měla způsobit šlechtická zvůle. „Silní“ panovníci podle tohoto schématu bojovali proti šlechtě. Ve skutečnosti nové generace přinášejí kreativní sociální mobilitu, která postupně přechází do procesu „výstavby země“ a pozdější národní monarchie. Při tom dochází k „teritorializaci“ (územně právnímu zasídlení) stále širších skupin urozených a k formování nejen nového aristokratického venkova, ale také svobodného městského osídlení. Emancipační identifikace západního rytířství se projevuje nástupem rytířské poezie, jak o tom svědčí Kantiléna o Rolandovi rozšířená i v Normandii. Počátky kurtoazní poezie v Akvitánii mají žánrovou obdobu v poezii arabsko-románské v córdobské oblasti, která se rovněž politicky rozdrobuje na tzv. taifské (dílčí) emiráty.

Donjon Montbazon v Anjou přechodného typu s opěrnými pilíři (11. století)

Příznakem trendu výstavby nového společenského světa s vlastními zpětnými vazbami byly „boží míry“ vyhlašované pod hrozbou exkomunikace biskupy a šlechtou pro postní dny, k obnově řádu a práva, chránící zároveň chrámy, mlýny či polnosti venkovanů. Hnutí božích mírů (pac-tum pacis) a božích příměří (treuga Dei) vzniká ve Francii, odkud se šíří od let třicátých 11. století do Flander, pak do Burgundska, severní Itálie a do Porýní. Civilizační obrat a cesta k nové monarchii na Západě mají tak především komplexněji kulturní ráz.

Do obdobného vývojového proudu vstupují také síly vzdálenějších regionů, kde teprve ustupuje umění zvěrného stylu. Osídlení zde bylo řidší, sociální vztahy přehlednější, monarchické síly silnější. Tehdejší proměnu mentality severské válečnické elity ve vztahu k duchovní moci artikuluje bezděčně vévoda saský Bernard: Medvědi a kanci jsou naši rodiče, jeleni jsme já a bratr... zajíci jsou naši synové. Vystihl tak přesun ideálů od starého typu kmenových vůdců k společenství říšsky integrovaných velmožů, kteří se však ve svém regionu dokáží tvrdě postavit ambicím církevních institucí, a zůstávají také svobodnými vůči císařské moci. Další náboženská kultivace může jejich potomky „odzbrojit“ na úroveň zajíců, obává se (zbytečně) vévoda Bernard pozorující „úpadek“ starých ctností. Vždyť hrabě Vintíř (Gůnter) odložil např. v Niederaltaichu před oltářem sv. Mořice rytířský pás (cingulum) a nechal si ostříhat své vlasy a vous, odvěké hrdé symboly mužné autority.

Jelen se někdy stává neformálním symbolem duchovní legitimity nového rytířstva, je andělským poslem Boha. Českého knížete Břetislava I. dovedl mluvící jelen divné velikosti v hlubokých hvozdech právě k Vintířově pustevně, zatímco jelen mající plné paroží rozžatých svící ukázal uherským králům Gejzovi a Ladislavovi místo u Vácova, kde měli vystavět nový chrám Panny Marie. Medvědi, orli či gryfové, ale také jeleni odcházejí nakonec na odpočinek do erbů a rodových pověstí.

Eremitské mnišství magicky mocných misionářů přerůstá ve střední Evropě jako osobitý doprovod aristokracie do 11. století. Jedná se často o urozené muže spoluurčující dobové dějiny. Již zmiňovaný Vintíř byl pověřen pro svou znalost „slovanského jazyka“ říšským sněmem christianizovat Lutice a patřil k rádcům císaře Konráda II., Jindřicha III. a knížete Břetislava I. Vintířův český souvěkovec opat Prokop se stal jedním ze svorníků středověké národně identifikační tradice. Camaldolská kongregace s centrem u Ravenny patří k ideovým oporám nového křesťanského království v Uhrách. Vzorem pro její spiritualitu byly klášterní cely v Palestině, kde také král Štěpán I. zakládá klášter v Jeruzalémě.

Cílem eremitů a výstavby krypt však není program mortifikace (G. Duby), nýbrž myšlenka spásy a cesta k znovuvzkříšení - tak je třeba rozumět pro nás někdy „nekrofilně“ působícím projevům kultu. Pozoruhodná provázanost mezi misijní činností a evangelijní zvěstí je označována za neofytské nadšení (R. Turek), které bude mít později novou urbanizovanou obdobu v hnutí svatého Františka (počátek 13. století). Na sklonku tisíciletí, před rokem 1000, spojoval neofytský trend zbožnosti pražského biskupa Vojtěcha Slavníkovce s osobnostmi tak rozdílného kulturního a mocenského zázemí, jako byli jihoitalský Řek svatý Nil, francouzský učenec a papež Silvestr II., mladý uherský panovník Štěpán Svatý, polský vládce Boleslav Chrabrý či císař Ota III.

Starší doba byla symbolicky dovršena v roce 1000 symbolickou hnězdenskou poutí císaře Oty III. k hrobu sv. Vojtěcha, nad nímž „půjčil“ svou korunu polskému knížeti Boleslavovi Chrabrému, který byl označen jako amicus rex. Královskou korunu spolu s arcibiskupstvím dostal zase od papeže Silvestra uherský Štěpán Svatý.

První desetiletí 11. století přinášejí postupné překonání dosavadního trendu. Ten zpočátku ještě pokračuje jako jistý odraz v říších Boleslava Chrabrého a Štěpána Svatého. Uhry a Polsko se tak ještě stihnou zapojit ve své monarchické špičce a prestižním ambiciózním zacílením do původních ideálů Západu, což specificky ovlivnilo tyto země až do nejnovějších dob (jak to docenil K. Bosl). I dynastie dotčené křesťanstvím teprve v druhé generaci tak uskutečňují ideál mediteránní (středomořské) křesťanské monarchie a začleňují své regiony do evropské soustavy. Pak však zde ještě ve druhé čtvrtině 11. století dochází k pohanským . reakcím. Teprve druhá polovina 11. století. přináší překonání regresivních proudů. Souběžnou velkou nadteritoriální říši bylo soustátí Knuta Velikého spojujícího na základě nových dánských výbojů regiony Velké Británie a Skandinávie. Jedna z manželek Knutových byla dcera Boleslava Chrabrého, tedy pravnučka českého knížete. Knutova dcera Gunhilda se stala v roce 1036 první manželkou římskoněmeckého krále Jindřicha III. Knut Veliký byl přítelem sálské dynastie a byl přítomen císařské korunovaci Konráda II. (otce Jindřicha III.) v Římě v roce 1027. V Británii užíval Knut občas titul imperátora (jako nástupce římské moci v provincii). Ani jeho velkoříše však v procesu krystalizace národních germánských křesťanských království v další generaci nepřežila.

K podstatným změnám dochází na Pyrenejském poloostrově, v oblasti významné pro vyrovnávání s podněty středomořské islámské a židovské kultury. Umajjovský chalifát poté, co vystoupil tvrdě proti domácí křesťanské církvi, procházel mocenskou stagnací vedoucí k rozpadu a pozdější „afrikanizaci“ islámských území nazývaných celkově al-Andalús. Pouze vojevůdce Almanzor, jistý córdobský „majordom“, zaměřil ještě síly své reformované armády proti sílícím křesťanským státečkům na severu a v roce 982 zpustošil Barcelonu. V 11. století se však iniciativy v boji o území poloostrova chápou křesťanská království a hrabství. Svůj boj reflektují jako „reconquistu“ (znovudobytí) muslimy odcizených území a při osidlování nárazníkových oblastí přivádějí jako osadníky nejen křesťany z al-Andalúsu, ale přitahují také hosty z celé západní Evropy (včetně vzdálenějších Němců). Zatímco dosud byly středisky územní civilizace na severozápadě především kláštery, nyní vznikají jako mocenské opory nového typu geometricky členěná města, někdy opuštěné antické zříceniny. Postavení různorodých, často rolnických obyvatel těchto měst charakterizují fueros („fóra“, postupně ve významu právních svobod). Také král kastilský Alfons VI. užíval dočasně hodnost imperátora jako výraz své hegemonie v Hispánii.

Latinský Západ jako náboženský a politický systém zasahoval také na Balkánský poloostrov, který byl jinak obecně uznáván za sféru legitimního vlivu císařství východořímského. Ale příliš členitý reliéf a kmenový ráz osídlení znemožňovaly uplatnit zde plošnou státní správu s výjimkou jižní části Bulharska. Městská civilizace se udržovala od antiky na ostrovech a polostrovech Jaderského, Egejského a Černého moře. Byla sice přirozenou oporou byzantské státní moci, ale na romanizovaném jaderském pobřeží se prosazují ve stínu Byzance jako její prostředník italské Benátky.

Hegemonem ve vnitrozemí se stala kmenová jihoslovanská šlechta -knížata a župané. Výrazem ambicí části slovanských elit bylo užívání slovanského písma a jazyka pro potřeby náboženství, a případně v liturgii. Staroslověnština z 9. století se přitom větví na „církevní slovanštinu“ českou, chorvatskou, srbskou, bulharskou a ruskou. Tato literatura v podstatě zdůrazňuje legitimitu slovanských národů podílet se na rozvoji křesťanské Evropy. Bylo by však zavádějící směšovat církevně slovanskou kulturu pouze s Byzancí, odkud přišli její tvůrci a „otcové Evropy“ (vedle sv. Benedikta z Nursie), Konstantin (Cyril) a Metoděj. Na počátku měla naopak universalistický ráz, respektovala papežský primát a přizpůsobovala se kulturním podmínkám převládajícího ritu. Ten byl římskokatolický nejen v Chorvatsku, ale také v přímořských oblastech srbských, kde vzniklo arcibiskupství v Baru. Latinský západní vliv ovlivňoval vyhraňování státnosti u Chorvatů od počátku 11. století (Petr IV. Krešimír, král Dmitar Zvonimír), ale i přijetí královské hodnosti v Srbsku (vládcem Zety knížetem Michalem). Spory o ritus na Balkáně aktualizované expanzí Normanů, kteří dočasně ovládli Soluň, přispívaly k napětí mezi papežským Římem a Konstantinopolí. Odlišné poměry již převládaly ve střední a východní části Balkánu, kde slovanská kultura byla pod intenzivnějším náboženským vlivem Byzance.

V centrálních oblastech Západu, ve sjednocené nadteritoriální Říši stejně jako v rozdělené Galii a v Katalánii, zatím dochází k náročnému civilizačnímu obratu, který měl více dimenzí. Patří k němu prosazování programu církevní reformy, stejně jako zahušťování sídelní sítě a vznik městských aglomerací. V některých oblastech, převážně románských, vývoj přímo navazuje na starší ekonomickou jednotu města a území (mu-nicipium). Starší sídelní jádro mají i některá civitas v Anglii a Německu; na východě střední Evropy bylo takovým centrem Řezno. Novou dynamickou složkou jsou však kupecké gildy, které podněcují výrobu ve Flandrech a v Itálii.

V Německu, Itálii, Burgundsku a Nizozemí tyto změny probíhají integračně pod autoritou dynastie sálské (tj. franské). Je však sporné, zda tato Říše měla šanci přeměnit se v plošný, administrativně spravovaný stát s jedním centrem a řadou provincií, jako to fungovalo v urbanizované byzantské říši. Jak víme, Říše zůstala pro celý středověk zachována, i když její velké a pak také malé regiony se fakticky vyvíjely značně samostatně. Také cesta ke vzniku měšťanstva a jeho práv se uskutečňovala nikoli plošně a reformami vládce, nýbrž spontánně, dalekosáhlými kulturními styky a místní výstavbou. Proto se také v čele městských aglomerací prosazují po přechodnou dobu zejména v 11. století biskupové jako nositelé neuzavřené obecné autority.

V druhé polovině 11. století kulminuje poslední vlna normanské dobyvatelské expanze, mířící ovšem již nikoli ze severských království, nýbrž z romanizované Normandie ve Francii, a to již západním inovačním způsobem, v křesťanském a romanizovaném hávu. Za oběť jí padá anglosaská Anglie (1066), byzantská jižní Itálie či muslimská Sicílie (30.-70. léta). Normané sem vnášejí organičtější formy feudální státnosti, zatímco Varjagové při obchodních slovanských centrech na Rusi dříve prosazovali její starší družinickou podobu. V okrajovém pásmu evropských zemí od Skandinávie po Rusko zatím doznívá hlavní zápas mezi „pohanstvím“ a křesťanstvím, spojený s kanonizací národních světců. Zvláštní pohanskou zónou však zůstává skupina slovanských, prusko-litevských a ugrofinských kmenů při jižním pobřeží Baltského moře, které konzervují typově indoevropské kulty.

Svět Západu se nejen rozpíná, ale také vnitřně synchronizuje. Jeho dějiny se stávají společným příběhem nových národů a území. Jejich hlavní epopea - první křížová výprava do Svaté země - byla vyhlášena jen čtyři roky po Vratislavově smrti. Také tento obrat se připravoval dříve. V roce 1071 byl poražen byzantský císař Roman IV. Diogen v bitvě u Mantzikertu tureckým sultánem z původně kmenové dynastie Seldžuků Alperslanem, jehož jiné oddíly dobyly Sýrii a Palestinu včetně Jeruzaléma. Masivní stěhování tureckých kočovnických kmenů ze středoasijských stepí měnilo výrazně poměry na Blízkém východě a nedávno ještě převládající perskou hegemonii nad abbásovským chalifátem v Bagdádu vystřídala nadvláda dynastie Seldžuků. Její vazalové sváděli boj o Palestinu s egyptskými Fátimovci.

Křížová výprava menšího dosahu byla ale již vyhlášena v zájmu Aragónu papežem Alexandrem II. v roce 1064 proti Maurům. V tehdejší Hispánii rozvíjel ve „frontovém“ prostředí mezi muslimy a křesťany dobrodružný styl politiky, často oponující králi, kastilský magnát a vládcův příbuzný, campi doctor (volně přeloženo: „doktor věd válečných“ či „vítězný vojevůdce“) Rodrigo Díaz de Vivar, nazývaný arabsky El Cid („pán“), jenž dobyl emirát valencijský a zemřel právě v roce pádu Jeruzaléma. K Cidovým dočasným spojencům a pánům patřila dynastie emírů ze Zaragozy, pocházející ze staré vizigótské šlechty. Vyhraňování španělských křesťanských zemí bylo spojeno s přechodem na římskou formu liturgie a zavedením benediktinské řehole do místních klášterů. V této souvislosti se někdy hovoří o „modernizaci“ nebo „evropeizaci“ Španělska. K jejím nositelům patřili klerici a rytíři francouzského jazyka, zpravidla z oblastí pod vlivem Cluny.

Profilovým trendem vnitřních dějin Západu v 11. století byl rozmach církevní reformy, jehož dosah lze přirovnat k pozdějším duchovně kulturním zvratům typu renesance či reformace. Reforma se šířila napříč národy a stavy od centra do okrajů Západu, s různou úrovní svých požadavků, a jakoby rentgenovala vývojové schopnosti jednotlivých států. K ústředním heslům patřil boj proti svatokupectví (simonie - kupčení s církevními beneficii) a kněžskému manželství (nikolaismus), které deformovaly jak charizma, tak praktické působení církve. Zatímco první vlna reformního hnutí vrcholila ve 40. letech 11. století v universalistické jednotě pod politickým vedením Říše a císaře Jindřicha III., v druhé vlně od let 50.- 60. přestává hrát církev a papežství jen roli „druhých houslí“ a začíná realizovat své vlastní sólo, jak to také odpovídalo zaměření změn. Nastal tak do jisté míry očistný, programově kultivující, ale zároveň politicky konfliktní trend, který vyvrcholil tzv. „bojem o investituru“. Ideály reformního hnutí a centralistického římského katolicismu proklamuje proti pojetí „božské monarchie“ především papež Řehoř VII. Tento směr je označován poněkud zkratkovitě jako „gregoriánství“ (podle papežova latinského jména Gregorius). Spíše je však Řehořova politika obecně projevem radikální historické změny, kterou si nástup komplexně spirituálního kulturního trendu vynucoval i jinými cestami, za podpory laiků.

Barvité politické události střetu panovnické moci Jindřicha IV. a reformního papeže Řehoře VII. vedou často k nesprávné aktualizaci (jako boj mezi církví a státem v duchu modernismu v 19. století, nacionalistické interpretace). V obecnějším nadhledu lze říci, že papežská politika vyjadřovala západní emancipační tendence. Myšlenkově navazovala na starší širší rámec latinské patristiky, především na výklady svatého Augustina kladoucí důraz na společnou organizovanost a étos veřejného života křesťanů v rámci formování obce boží, s mimořádnou odpovědností jak církve, tak panovníků při realizaci pozemské spravedlnosti, pod vládou Krista se svatými. V tomto pojetí ještě převládá atmosféra společné pozemské „poutě“ odpovídající jednodušší struktuře raného středověku. Konflikt otevíral možnost plnějšího rozvinutí nejen církve (v krystalickém západním duchu, jak ji typově charakterizuje M. Weber), ale také moci státní (ius regia - královská práva), která byla zase tlačena k uchopení právního dědictví antiky a k rozvíjení nových obrysů státní legitimity.

Toto vzájemné inovační vyrovnávání pokračovalo po celý středověk jako typický ráz západních dějin. K důsledkům tohoto vývoje patří bezprostředně prosazení konkordátů (v roce 1122 konkordát wormský za Jindřicha V.: císař se zřekl investitury a uznal volbu prelátů podle kanonického práva, biskupům pak ale udílel církevní léna), které zajistily mocenskou nezávislost církve (alespoň rámcově). Z dlouhodobého hlediska lze však do emancipačního západního trendu zařadit také vznik univerzit (jako jedinečných církevních institucí), pro sféru světskou pak institucionalizaci zemských práv šlechty a rozvoj veřejných práv měst. Tyto procesy se však formovaly převážně ve 12. století, v závislosti na tehdejším vzestup měst a regionů, a teprve v průběhu 13. století dosáhly „standardizované“ podoby (proces „středověké modernizace“). Do všech těchto evropsky dalekosáhle určujících událostí byla zapojena elita Čech a jejich centra (zejména Praha) způsobem, který je třeba typologicky docenit z hledisek rozšiřování kvalitativně „evropanského“ prostoru.

Velké politické události či duchovní programy nebyly jedinými profilovými jevy druhé poloviny 11. století. Dalšími vodítky pro zachycení dobových specifik jsou změny v osídlení, vývoj hospodářství a působení obchodních styků. Symptomatický pro ústup od karolínské éry byl úpadek váhového systému karolínské libry v řadě regionů v důsledku nedostatku stříbra. Evropa se z tohoto hlediska jeví být v zásadě nadstátním ekonomickým prostorem s několika pásmy. Významnou roli pro obchod se stříbrem sehrávala Skandinávie, Anglie, varjažské Rusko a Byzanc, pohyb hodnoty zlata na Západě byl zase ovlivněn stálými tributy, které dostávaly křesťanské rytířské státy Pyrenejského poloostrova z taifských emirátů al-Andalúsu (ten získával zlato ze Súdánu).

Ke komoditám světového obchodu patřil ve starších dobách velmi ceněný obchod s otroky, na němž se podílely Čechy, ale situace se proměňuje ve prospěch nárůstu specializované řemeslné a zemědělské produkce. Počet obyvatel Evropy se v průběhu 11. století zvýšil (podle některých odhadů na 48 miliónů).

Jeden z typů denárů knížete Jaromíra - na aversu uveden český kníže a Praha jako sídlo mincovny, na reversu jméno anglosaského krále Ethelreda II.

Zároveň se prosazují i do dálkového středomořského exportu řemeslné výrobky z oblasti Flander. Byl to počátek velké tradice „severské“ textilní výroby, na jejímž konci stojí průmyslová revoluce.

Dějiny 11. století působí poněkud jiným dojmem při hodnotícím pohledu ze severu, nebo z jihu Evropy. Zatímco my „zaalpští Seveřané“ hovoříme s uspokojením o kulturním obratu v zásadním smyslu, neboť se konečně rozestupují zamlžené pralesy zarostlé mytickým jmelím a na svazích kolem kostelíků zbudovaných more Romano („na římský způsob“, zpravidla za použití malty) jsou vysazovány keře vinné révy, pohledy „Románů“ spíše zachycují z dlouhodobého měřítka pohyb amplitudy vzestupů a poklesů velké nadnárodní civilizace ve Středomoří, která dosáhla vrcholu již mnohokrát dříve ve starověku. Přesto je obrat zahájený 11. století také zde jednoznačný a předchází velké éře regionálního i národního rozvoje, spojené s expanzí do Levanty. Zkušenost českých dějin do této celkové mozaiky legitimně patří, není pouhým odrazem okolních světel.

Z hlediska českého historického povědomí není druhá polovina 11. století - přes její úspěšnost - nijak zvlášť oceňovanou epochou. Tomu lze však porozumět; zvídavé české pohledy do minulosti inspirované novověkou náročnou zkušeností vyhledávaly spíše posilující, vzdorovité, až mesianistické dějinné momenty podtrhující zpravidla nesamozřejmost českého národního bytí a jeho státnosti ve střední Evropě. Větší pozornosti se proto těší éra velkomoravské říše v 9. století s prvními velkými panovníky (Rastislav, Svatopluk), nebo doba 10. století, kdy žili kulturně významní domácí světci, Václav Svatý a Vojtěch Slavníkovec, pokládaní za ochránce národa a země. Poměrně logicky je v tradičním historismu ještě doceňována doba knížete Břetislava I., „českého Achillea“, jenž symbolizuje vůli k moci a hrdou prestiž národního státu proti předchozí vlně rozkolísání a úpadku.

Tato raná období jsou v české historické tradici pevně zařazena. Od knížete Břetislava I. však následuje dosti dlouhá řada vládců, kteří jsou prostě přeskakováni. Vratislav II. se zpravidla ještě mihne v jediné větě, kterou uvádím v podtitulu knihy - jako první český král. Podstatné je, že další dějinný pohyb je vnímán až od počátku 13. století, kdy se právě české království stává definitivně skutečností. Tehdy nastupuje jakoby nový svět - přehledný a srozumitelnější v moderním politickém, civilizačním a národnostním smyslu. Mnohé z obrysů těchto jevů však nacházíme jakoby v prvním nástinu - stejně jako v případě královské hodnosti -v době Vratislavově (např. privilegium pro pražské Němce), která tak vykazuje přináležitost k evropskému vývojového obratu.

Text o Vratislavovi II. nemůže pojednávat než o dějinách celé jeho doby, neboť vládce hrál roli svorníku společnosti a převážně z tohoto hlediska nás o něm zpravují prameny. Protože události 11. století a působení Vratislava II. byly obvykle komplexního rázu, není dost dobře možné rozdělit je v knize výrazněji tematickým způsobem. Charakter periodizač-ních úseků mají přibližně jednotlivá desetiletí, ale politickými mezníky jsou také roky 1074 a 1085. Výklad směřuje k tomu otevřít a přiblížit prostřednictvím vládcovy osobnosti jeho dobu, s důrazem na evropské souvislosti. Základní přehled historických prací a pramenných edic uvádím v bibliografické příloze. Návaznost na literaturu či vlastní interpretační pohledy v textu budou pro zasvěceného čtenáře jistě dostatečně zřetelné (autory některých názorů orientačně zmiňuji, systematický poznámkový aparát lze doplnit při analytičtějším vydání).

Dosah událostí 11. století nejen nutně vytyčoval mnohé vývojové směry vrcholného středověku, ale jejich hodnocení také občas sehrávalo svou roli při tvorbě konceptů dějin od 19. století. Srovnávací nadhledy jsou příležitostí ke korekcím těchto postojů.

Vratislavův dynastický původ, kořeny mezinárodní politiky ve středovýchodní Evropě a vláda jeho staršího bratra, knížete Spytihněva II.

Jméno Vratislav patřilo ve staré češtině k vznešeným panovnickým symbolům. Označuje „toho, kdo vrací slávu“, a vyjadřovalo tím legitimizující přízeň nebes osobě vládce. Řadí se k podobným jménům, jako Václav či Boleslav, která jsou zachycena od 10. století, přičemž pro předchozí Přemyslovce byla více typická jména válečnická, jako Bořivoj a Spytihněv. Vratislav zůstával prestižním jménem i ve vrcholném středověku u pomořanských vévodů štětínských (i po jejich poněmčení, podobně Bohuslav) a objevuje se v několika polských šlechtických rodech. Přemyslovci toto jméno vybírali poměrně často, také na paměť konkrétních osob. Kníže Vratislav I. byl někdy označován za blahoslaveného, zejména ovšem v pozdní barokní tradici, jako otec svatého Václava. Podle Vratislava I. byl pravděpodobně pojmenován hlavní hrad ve Slezsku - Vratislav (latinsky Vratislavia, polsky Wroclaw, německy Breslau), analogicky k dalším sídlům (v Čechách Stará a Mladá Boleslav, Oldříš a Vratislav - Vraclav, na Moravě Spytihněv a Břeclav, v Maďarsku asi Vácov - přemyslovská hradiště z 10. či 11. století). Pro Přemyslovce z počátku 13. století byl zase vzorem právě Vratislav II. jako první český král. Podle něj nechal pokřtít své prvorozence z obou manželství Přemysl Otakar I., který se sám označoval historicky za třetího českého krále.

Vratislav II. byl druhorozeným synem knížete Břetislava I. a Jitky z rodu franských Babenberků. K tomuto manželství se krátce vrátíme, ale nejdříve si pro úplnost všimneme jmen dalších Břetislavových dětí. Starší synové a pozdější vládci nesli jména Spytihněv a Vratislav, která vyjadřovala tradiční dynastické aspirace. Jméno Břetislav se objevuje až u prvorozence Vratislavova - ukazuje na zdomácnění tohoto původně nepřemyslovského jména v české dynastii v důsledku udržující se prestiže Břetislava I. jako předka celé nové dynastické linie. U mladších bratrů poutají německá jména Konrád a Ota. Byla to typická knížecí a královská jména, oblíbená také u franských Babenberků. Trochu může překvapit, že se u Přemyslovců (stejně jako u Piastovců) neprosazuje ve středověku nejoblíbenější panovnické jméno Jindřich (také Jitčina otce), které se dostalo - na základě sňatkového spojení - rovněž do Uher (sv. Imrich, syn krále Štěpána Svatého a Gisely, jméno podle jejího otce, bavorského vévody Jindřicha Svárlivého). Nejmladší Vratislavův bratr nesl podle králova prastrýce jméno Jaromír. Vratislav měl tři dcery, dvě převzaly jméno po Jitce Babenberské, jedna po sv. Ludmile, a to v kontextu rozrůstání dynastického kultu (Ludmila byla babičkou sv. Václava a nejstarším světcem slovanského původu vůbec).

K symbolice úspěšných jmen stojí za to upozornit na roli jména Boleslav pro prestiž panovníků v Polsku, jak ji zachycují nejstarší polské kroniky - Galla Anonyma a mistra Vincenta (tzv. Kadlubka). Podle nich právě Boleslavové uskutečňují velké polské dějiny - král Boleslav I. Chrabrý, král Boleslav II. Smělý či Štědrý a kníže Boleslav III. (Křivoústý). Nejen jméno Boleslav bylo přitom sousedským darem české dynastie Polsku, oba jmenovaní králové měli také českou matku.

Panovníci raného středověku se někdy dožívali velmi vysokého věku, ale i pak často přišli o život v důsledku zranění, jako samotný Vratislav, který zemřel v lednu roku 1092 při lovu. Například Vratislavův souvěkovec Robert zvaný Guiscard (Lstivý), normanský dobyvatel Kalábrie, zemřel asi sedmdesátiletý. Tři čtvrtě století žil ruský kníže Jaroslav Moudrý a přes půl století císař Jindřich IV., ačkoli životy těchto mužů se skládaly z triumfů provázených pády. Vratislav II. vládl úspěšně úctyhodných 31 let, když byl povolán k vládě v lednu roku 1061.

Zatímco Vratislavovo působení v knížecí a královské funkci je doloženo v hlavních análech, kronikách a „gestech“ (vyprávěních o slavných činech) střední Evropy (vzniklých v Čechách, Říši, Polsku a Uhrách) a v několika listech a listinách (vydaných papežem, arcibiskupem mohučským, říšskou kanceláří, zachycených částečně ve formulářových sbírkách), jeho dětství a věk jsou již zahaleny rouškou tajemství. O roku narození se můžeme jen dohadovat podle jeho otcovství. Ve stabilizovaných monarchiích bývalo zvykem, že sňatky dětí byly realizovány na počátku dospělosti. Nebylo to sice nutné, ani vhodné nevěsty nebývaly vždy po ruce, ale Vratislav se oženil ještě za otcova života a jeho žena potratila a zemřela - za dramatických událostí, které si ještě přiblížíme - v roce 1055 nebo 1056. Vratislav se pak znovu oženil a měl ihned v následujících letech další děti. Analogicky lze usuzovat, že k jeho prvnímu sňatku došlo v polovině 50. let 11. století, celkově zřejmě v souvislosti s nástupnickými opatřeními jeho otce Břetislava I. (zajištění sídla pro Vratislava v Olomouci). Vratislavovo narození lze nejspíše klást do poloviny 30. let 11. století.

Kořeny trendů středovýchodní Evropy ve Vratislavově době je třeba hledat v doznívání doby „pootónské“. Se smrtí císaře Oty III. byla opuštěna myšlenka universalistického křesťanského císařství za vedení malé skupiny elitních jedinců. Můžeme připomenout, že jedním z jeho center měla být Praha jako rezidence biskupa Vojtěcha, ale pak se jím stalo paradoxně Hnězdno jako Vojtěchovo pohřebiště („arcibiskupství svatého Vojtěcha“).

Vývoj se však rychle vzdaloval těmto podmínkám. V Německu se rozvíjí dynamický svět vysoké šlechty s těžištěm ve Švábsku, Bavorsku a Porýní. Probíhá ekonomická konsolidace spojená se systémem venkovských dvorů a v řadě lokálních center se objevují obchodní a řemeslné uličky, označovaných vicus či burgus. Také Čechy a Morava se územně upevňují, zatímco raně středověký model křesťanského království se v Polsku krále Boleslava Chrabrého a Uhrách krále Štěpána Svatého dostával pomalu do krize. Typické zde bylo ideové spojení moci duchovní a světské, autority krále a instituce arcibiskupství. To byly trvale vzorové cíle vytyčené pro další staletí, ale hůře uskutečnitelné pro nejbližší generace.

V Čechách byla situace perspektivně orientovaná, s výraznějším postavením šlechtické válečnické elity ve službách monarchii, s rozšiřováním sítě veřejných hradů a arcikněžských kostelů. Otázkou na počátku 30. let jen bylo, kdo bude českým zemím vládnout. Dosavadní legitimní linie Přemyslovců totiž končila generací málo oslnivou, syny knížete Boleslava II. a Emmy (Boleslav III. Ryšavý, Jaromír, Oldřich). Na český stolec si zřejmě brousili zuby mocní Vršovci, když člen rodu zavražděný v roce 1003 byl manželem dcery Boleslava III. neznámého jména - tedy nevlastní sestřenice Břetislavovy. Již v letech 1002-1003 vládl krátce jiný příbuzný Přemyslovců v Čechách, Vladivoj, pocházející z neznámého rodu. Také Vršovci mohli asi nabídnout svého pretendenta trůnu (a není důvod posuzovat tento trend jako málo státotvorný).

Přemyslovec Oldřich (zemřel 1034) byl však otcem prince Břetislava, který se mu narodil z romantické lásky ke krásné Boženě. V české historické tradici to byl již od počátku národního obrození příběh zvyšující reputaci Přemyslovců jako národní dynastie, která vychází z lidu. Jistě však správně poukázala Barbara Krzemieiíská na to, že Boženu asi nelze pokládat jen za selku peroucí roucha u studánky (kronikář Kosmas), či za děvečku ze statku peroucí prádlo v Ohři u Peruce (Kronika tzv. Dalimila), ale za urozenou, byť vdanou mladou paní. Ani mladý Oldřich nebyl sice svobodný, ale tehdy co se nyní přičítá mravnosti, bylo k veliké hanbě... jestliže muž měl dosti na jedné ženě nebo žena na jednom muži, tvrdil relativisticky Kosmas. Božena se stala jednou z Oldřichových neoficiálních žen a jejich Břetislav byl vychováván na úrovni knížecího synka. Obdobu jeho společenského postavení lze spatřovat u Piastovce Zbyhněva, polského knížete z počátku 12. století, který nesl jako levoboček rovněž „nedynastické“, ale urozené jméno.

Břetislavova cesta k moci byla ulehčena tím, že vyrůstal na otcově dvoře, znal dobře mocenskou elitu a byl ještě dodatečně legitimován. Nadto získal již kolem roku 1019 vládu na Moravě, odkud byly vypuzeny polské posádky. Jako pán v podstatě samostatné země se ucházel o ruku princezny Jitky z knížecího rodu Babenberků a unesl ji z rodového kláštera ve východofranském Schweinfurtu, kde byl její již zesnulý otec dříve markrabětem. To byl druhý romantický příběh pro českou tradici spjatý s novou linií Přemyslovců. Bratr Jitky Ota náležel k předním osobnostem říšské politiky a stal se v roce 1048 vévodou švábským. Vedle této franské linie Babenberků byla bezprostředním sousedem Břetislavovým také jejich druhá linie zakládající tehdy své panství v marce východní, zvané Ostarrichi (východní říše, Rakousko).

Kosmův příběh o únosu Jitky patří zjevně k těm nadsazeným (Kosmas si na ně potrpěl), ale reaguje asi na jistá nedorozumění v době zásnub, která řešil Břetislav rázným a dodatečně heroizovaným způsobem (svým mečem přeťal řetěz, jak se to prý od té doby ve Schweinfurtu ukazovalo). Únos ostatně patřil k archaickým metodám, jak získat ženu z jiného „klanu“. Rodové vztahy mezi Babenberky a Přemyslovci se však rozvíjely příznivě a symptomaticky tak vyjadřují nové, řekl bych až intuitivní začleňování českých zemí do širšího okruhu středověké Říše jako jádra tehdejší Evropy.

Problém Břetislavovy legitimity vyřešil jeho uvedením na kamenný stolec na Pražském hradě v roce 1035 jeho slepý strýc, kníže Jaromír. Protože krátce předtím po kolizi s otcem musel Břetislav ze země uprchnout (závěr Oldřichovy vlády se příliš nevydařil), je pravděpodobné, že jeho manželka pobývala u Babenberků (v Bavorsku či Rakousku). Tehdy již žil více let jeho syn Spytihněv (a mohl být proto v tomto roce poprvé předán jako rukojmí císaři Konrádovi II.). Zklamaní Vršovci stáli patrně za násilnou smrtí Jaromírovou, ale Břetislav jim čelil úspěšně důslednou politikou a pěstováním vladařského charizmatu jako dynastický nástupce sv. Václava. Možná v této souvislosti bylo při křtu dalšího syna užito jméno Vratislava, otce sv. Václava z 10. století, aby se zdůraznila pokrevní jednota světce a vládnoucí knížecí rodiny.

Nejednalo se přitom o nějaké regionální záležitosti - český stát se opět stával důležitým mocenským činitelem, zejména kontrastně v souvislosti s obtížemi, do nichž upadalo Polsko a Uhry, a kult Václava jako osvědčeného ochránce panovníka a spravedlnosti se šířil i do okolních zemí. Inspiroval také zájem osobitého světa říšských kronikářů. Mnich Sigebert z dolnolotrinského kláštera Gembloux u Namuru jako první spojil ve svém díle z druhé poloviny 11. století bezejmenného „pražského krále“ ze saské kroniky Widukindovy a Boleslavova bratra se svatým Václavem z latinské václavské hagiografie a jeho smrt klade správně do roku 935. U záznamů k roku 973, kdy bylo založeno pražské biskupství, kronikář Sigebert uvádí, že Václav oslavil Prahu mnohými zázraky.

K osobám s jménem Václav náležel opat lenského kláštera v Itálii, který byl v roce 1063 králem Jindřichem IV. jmenován opatem v Niederaltaichu (jeho národnost není v Altašských análech upřesňována). Také biskupský kostel v Krakově byl již v této době zasvěcen sv. Václavovi a na Rusi nechal kníže Jaroslav Moudrý pokřtít jednoho ze svých synů jménem Vjačeslav (Václav), když sám dal podnět k pěstování úcty svých bratrů, Borise a Gleba, pochovaných ve Vyšgorodu a zavražděných na pokyn jejich nejstaršího bratra knížete Svjatopolka. Ten sehrával zase roli zloducha a služebníka satanova u Rurikovců.

Zajímavý je pro nás mimochodem i špatný konec knížete Svjatopolka: rozestoupivší se země pozře jej mezi „Čjachy i Ljachy“ (Povest vremmenych let). „Lechové“ je označením Poláků, ale v daném citátu se podle Záviše Kalandry nejedná o geografické určení, nýbrž o význam „mezi křovinami a poli“, ve smyslu „bůhví kde“.

Denár knížete Oldřicha s postavou svatého Václava na reversní straně