IRENA FUCHSOVÁ

CO ŽENA NIKDY NEŘEKNE

A MUŽ NIKDY NEUDĚLÁ

IRENA

FUCHSOVÁ

CO ŽENA

NIKDY

NEŘEKNE

A MUŽ NIKDY

NEUDĚLÁ

Nakladatelství Beskydy

Irena Fuchsová © 2015

Ilustrace na obálce © kreslíř Jiří Novák

Fotografie na zadní obálce © Zdeněk Hejduk – www.zhejduk.net

© Nakladatelství Beskydy 2015

Elektronické formáty © Palmknihy 2015

ISBN ePUB 978-80-7486-201-4

ISBN Mobi 978-80-7486-202-1

Věnováno všem, kteří přišli 6. března 2015, na besedu v knihovně v Petřvaldu u Nového Jičína. Tato beseda, k našemu oboustrannému překvapení, trvala od 17.30 do 21.00 hodin a z dalšího pokračování nás vytrhlo pouze několikeré vyzvánění mobilů, protože se příbuzní začali shánět po svých blízkých, a my tak zjistili, kolik je už hodin.

A já si vlastně ještě dlouho po této besedě uvědomovala, co všechno jsme probírali, na co všechno jsem si ze svého života vzpomněla a co všechno mi moji čtenáři o sobě prozradili. A nebyli to jenom čtenáři z Petřvaldu, kteří na besedu přišli – přijeli za mnou i čtenáři z Ostravy a od Bohumína.

Tahle beseda měla zvláštní atmosféru nejenom pro mě – musela podobně působit i na ostatní, jinak by mi jedna posluchačka na konci neřekla, že se díky tomu, co ode mě slyšela, rozhodla udělat ve svém životě radikální změnu.

Mluvili jsme i o názvu této knihy, kterou právě držíte v ruce. Mí čtenáři zamítli původní název této knihy, který se mi velice líbil, ale podřídila jsem se jejich názoru. Původně se totiž tato kniha měla jmenovat: CAU FIJA, JAKO TO VYPADA S TIMA CEHNICEMA.

Dlouho jsme debatovali o jiném názvu, i jsme se na něm shodli, ale vy, co jste na besedě v Petřvaldu byli, vy už teď víte, že se tato kniha nakonec jmenuje úplně jinak…

CO ŽENA NIKDY NEŘEKNE
A MUŽ NIKDY NEUDĚLÁ

Možná je slovo – nikdy – rezolutní, ale pokud se najde mezi ženami či muži výjimka, pak si troufám tvrdit, že tyto ženy a tito muži potvrzují to, co říká název tohoto blogu.

Když se žena rozhodne udělat něco v domácnosti, a je jedno, co – přesadit kytku, přestavět nábytek, pověsit závěs, natřít poličku – nikdy od ní neuslyšíte, aby na svého muže zavolala:

Podej mi, prosím tě…

Za prvé, žena tyto a podobné činnosti, dělá pouze tehdy, když je muž mimo domov. Nemá tedy koho zavolat, aby jí podal cokoli, a proto si všechno připraví k ruce. Je soběstačná.

Za druhé, i kdyby její muž doma byl, nikdy by ho nezavolala, protože dobře ví, co by následovalo.

„Co to děláš, prosím tě? Nech to, udělám to sám, až budu mít čas!“

„Nejdřív musíš dát tohle sem! A pak tam teprve můžeš dát tohle!“

„Jak to chceš dělat? Nic na to nemáš. Zavolám Jardovi, pomůže mi a máme to hned!“

Slyším, jak teď všechny ženy volají, NE! Nikdy bych toho svého nezavolala, aby mi podal…

NE! I kdybych ležela pod skříní, nezavolala bych ho, aby ji ze mě sundal!

NE!

Muži jsou na tom úplně jinak. Muži potřebují obecenstvo, když něco dělají, ale hlavně potřebují někoho, kdo jim bude podávat to, co si zapomněli připravit k ruce. Proč by si také připravovali k ruce to, co budou potřebovat, když mají k ruce ženu, děti, vnuky, zetě, snachy? Když je tolik „podavačů“ k ruce, jen blázen by si nanosil k ruce všechno, co bude potřebovat k práci! A naši muži jsou různí, ale blázni nejsou…

Na obranu mužů teď uvedu pár věcí, které muži ženě nikdy neudělají, což se o ženě říct nedá.

Muži nikdy nezlikvidují ženin oblíbený polštářek, který si dává pod hlavu, když se dívá na televizi.

Nikdy jí nevymění její malý, mazlivý polštářek, se kterým usíná, za tvrdou duchnu, kterou povlečou do lesklého, studeného povlaku.

Nikdy jí nevylijí zbytek čaje, který si nechává na zapití posledního sousta, které se chystá sníst, jen co přiběhne z předsíně, kam si šla něco zkontrolovat do kabelky.

Nikdy jí nevyhodí z talířku toto poslední sousto, které si chce sníst, až přijde z předsíně, a které se chystá zapít zbytkem čaje.

A nikdy jí nehodí do koše s prádlem spodní kalhotky, ponožky, punčochové kalhoty, podprsenku a další kousky její garderóby, protože je nechala někde ležet.

Muž tohle neudělá nikdy. Ale ženy bruslí mezi vyjmenovanými situacemi často, rády a… ženy, přiznejme si to, bezohledně.

V „TOMHLE“ JSOU VŠICHNI CHLAPI STEJNÍ

Ve vlaku se nenudíte. Zvlášť, když sedíte v kupé s dívkami, které si myslí, že jste blbá bába, která je hluchá, a navíc je tak stará, že než vlak zastaví v Kolíně, natáhne brka.

Nejdřív přišla do kupé ta s culíky. To už u okna spal starší chlap a naproti němu usínala studentka se sluchátky na uších. Já seděla u dveří, aby se mi v Kolíně lépe vystupovalo, a pročítala jsem literární práce do kolínské soutěže, Macharovo pero 2014, protože jsem v porotě.

Když se ve dveřích objevila Ofina, Culíky se rozzářily.

„Jé, Bětko, ty nakonec jedeš se mnou? To je super! Já myslela, že pojedeš dýl! Že jdete s Klementem do tý čajovny!“ Ofina se ušklíbla a sedla si vedle Culíků, přímo naproti mně.

„Jo. To jsem si myslela taky.“

„A co se stalo?“ Culíky byly zvědavé a to mě potěšilo. Víc se toho dozvím. Ofina mlčela a pak pustila páru.

„Ty vole, Romano, von se snad posral!“

Potěšeně jsem si posunula brýle na nose a začala jsem něco psát do literární práce jedné talentované kolínské studentky. Nic neslyším, holčičky! Mám práci! Já tu s vámi vlastně ani nesedím!

„Kdo,“ zeptaly se Culíky a Ofina se naštvala.

„Ty vole, kdo asi?!“

„Aha. Kléma. A co ti udělal?“

„Celej den si píšeme esemesky, že po práci pudeme do tý naší čajovny.“ Ofina si promnula čelo a jen tak, pro sebe, znovu opakovala čtyři slova, již jednou vyslovená. „Von se snad posral.“

„No a?“ Culíky vytáhly z kabelky Bebé, dobré ráno, nabídly Ofině, ale ta mávla rukou, že nechce.

„Čekal na mě před obchodem, vyjdu ven, dáme si pusu, a já vyrazila do čajovny. Ale von?! Ty vole, Romano, von šel na druhou stranu!“ Culíky chápavě přikývly.

„Aha. Zapomněl, kde ta vaše čajovna je, viď?“ Ofina zafuněla.

„Hele, nedělej z něj ještě většího blba, než je, jo? Von nezapomněl, kde ta blbá čajovna je! Von šel na druhou stranu, protože tam bydlí Tibor.“

Culíky přikývly.

„Aha. Tibor má taky čajovnu?“

Ofina se podívala na Culíky hodně, ale hodně pohrdavě.

„Vy dva byste si rozuměli. Ty a Klement. To tedy jo. Vy byste tedy byli dvojka, vy dva.“

„Jo, aha! Promiň! Já už vím! Ty myslíš toho Tibora, co vám dal klíče!“

„Jo, myslím toho Tibora, co nám dal klíče! Myslím toho Tibora, kterej, když má odpolední, tak si k němu můžeme po práci zaskočit na rychlovku a já pak jedu domů druhým vlakem. A zrovna na to se Klementík dneska těšil! Na rychlovku u Tibora! Ale já se těšila na čajovnu!“ Culíky vytáhly další bebácké dobré ráno.

„Tak to já bych brala radši rychlovku u Tibora!“ Ofina se na ni podívala, pak se podívala po kupé a já rychle připsala do literární práce další poznámku.

„Tak poslouchej, Romano. Budu s Klementem celej víkend,“ začala Ofina Culíkům poměrně trpělivě vysvětlovat situaci. „Tak proč bych s ním měla ve čtvrtek jít k Tiborovi, proboha?! Máma jede zejtra k tetě a vrátí se až v pondělí, chápeš? Dneska nám vod rána vaří a peče, abychom s Klementíkem neumřeli hlady! Romano, budeme spolu zalezlí v posteli vod pátku do pondělí! To je málo?! Řekni, je to málo?!“

Culíky rychle zavrtěly hlavou.

„Ne! Není to málo! To tedy není málo!“

„Tak proč ještě potřebuje jít dneska k Tiborovi, do prdele?!“

Asi nejsem moc přesvědčivá, napadlo mě, protože Ofina ztišila hlas. Ještě, že sedí přímo proti mně, a tak stejně slyším všechno, i když šeptá!

„A jak to dopadlo, Bětko,“ zeptaly se Culíky a já je rychle pohladila nenápadným pohledem. Ptej se, holčičko, jen se ptej!

„Hele, Romano, já věděla hned, která bije. Ale zatvářila jsem se hodně, ale hodně nechápavě a říkám, kam jdeš, Klémo? Jdeme přece do čajovny, ne? A von protáh ksicht, votočil se a šli jsme tedy do čajovny. Ale hned začal mít takový ty kecy, že je to ode mě podraz, a že bych měla vědět, co chci, a že tohle se mu ještě nestalo, že se těšil k Tiborovi, a že jsem mu psala v esemeskách, že se taky těším, a že na tohle tedy není zvědavej a blablabla… znáš to.“

Kdepak, culíky to neznaly. To na nich bylo vidět. Dokonce přestaly jíst i bebánky!

„Prostě, když začal mít tyhle blbý kecy, že celej den dělám v esemeskách narážky, jak si to užijeme a pak ho místo k Tiborovi táhnu do čajovny, tak jsem se nasrala a říkám, hele, já s tebou nemusím jít ani do tý pitomý čajovny! Zrovna mi jela devítka, tak jsem do ní skočila a nechala jsem ho stát na chodníku.“

Znovu se podívala po kupé. Chlap u okna spal, studentka proti němu spala také, a já pořád „četla“ literární práce do soutěže, Macharovo pero 2014, a tím pádem jsem vypadala absolutně neškodně, i když moje vnitřní napjatost byla tak nažhavená, že by tenhle rychlík dokázala klidně vytopit. Kdyby se netopilo.

„Tohle na mě zkoušet nebude, Romano. Na mě tedy ne. Já mu nepsala žádný esemesky, že se těším k Tiborovi! Nepsala! To ani omylem. Když mi napsal, jak se těší, že si dáme zase to naše, tak jsem mu napsala, že se taky těším! Že mám na něj dneska chuť! Že si ho vychutnám! Ale čaj! Můj voblíbenej čaj! Já myslela čaj, kurva!“

Culíky zaraženě koukaly před sebe. Pak se koukly na Ofinu.

„Ty vole, Bětko, jestli jsou všichni chlapi takoví, tak…“

„Nejsou! Buď klidná! Nejsou všichni takoví! To jenom můj Klementíček je takovej vůl!“

Tak a dost! To už nešlo vydržet!

„Holčičky, všichni jsou takoví. Všichni chlapi jsou v „tomhle“ stejní. Všichni.“

Vytřeštěně na mě koukly a bylo jim úplně jedno, že jsem právě prozradila, že je celou dobu poslouchám. Právě se jim v hlavinkách nadosmrti usazovalo moje sdělení, kterému neměly důvod nevěřit.

Pak se na sebe podívaly a Ofina promluvila první.

„Ty vole, Romano, tak to se radši nevdám!“

Culíky přikývly.

„Já taky ne, ty vole.“

P. S.

Když si můj pan nakladatel, Bronisław Ondraszek, tenhle blog přečetl, napsal mi:

Souhlasím za všechny chlapy. Na čaj se chodí až pak.

RECEPT NA FRUSTRACI

Prý už teď muži nemají „mužská“ dobrodružství. A to, že jsou frustrovaní a agresivní, je prý nedostatkem možností pro „typicky chlapská“ vyžití.

Když jsem nedávno objevila článek, nazvaný, „Frustrovaní muži touží po adrenalinu“, nesouhlasila jsem s autorem už ve chvíli, kdy jsem si přečetla titulek, a hned jsem si řekla, vážený pane, mýlíte se.

Když je muž frustrovaný, netouží po adrenalinu, ale touží po něze a porozumění, ale o tom není ve vašem článku ani zmínka! Naopak! Píšete, že ve třetím tisíciletí už muži nebrání své rodiny, neválčí, neobjevují s nasazením svého života neznámé světy – chybí jim prostě dobrodružství a to je jeden z důvodů jejich frustrace. A já s vámi nesouhlasím.

Dnešním mužům nechybí dobrodružství a frustrovaní jsou úplně stejně, jako jsou frustrované ženy. A oběma stranám, mužům i ženám, pomůže v jejich frustraci něha a porozumění. O tom jsem přesvědčená a vy, kteří si teď tenhle fejeton čtete, mi snad dáte za pravdu.

Kdybychom používali něhu a porozumění, nebyl by frustrovaný nikdo z nás.

Kdyby měl autor zmíněného článku kolem sebe něhu a porozumění, psal by o tom, jak muži, kteří mají kolem sebe něhu a porozumění, nepotřebují dobrodružství a adrenalin. Opravdu si někdo může myslet, že je dnešní muž, který má hypotéku, dvě malé děti a ženu na rodičovské dovolené, frustrovaný z toho, že nemůže jít do boje nebo objevovat nový světadíl?

Pokud je dnešní muž z něčeho frustrovaný, tak to není to, že by neměl s kým bojovat, ale je to například boj o to, udržet si svou práci, nebo ho frustruje povýšení, na které čekal a nedočkal se, či zahraniční stáž, na kterou byl vybraný jiný, méně schopný kolega.

A mimochodem, za frustraci dnešních mužů, mohou i rozmazlené, neschopné ženy, které si nedovedou svůj čas a práci zorganizovat, a tak dnešní muž může být frustrovaný i z toho, že se vrací každý den z práce nikoli domů, ale vrací se do „cirkusu“, kde není nic na svém místě, jeho žena je utahaná a nervózní, a děti zlobí a nechtějí jít spát.

Ano, může být frustrovaný i z toho, že nezná nic jiného než práci a návrat „do cirkusu“. Že nemá čas a často ani chuť na kamarády, na své koníčky, na divadlo, na koncert.

Je frustrovaný, protože jeho žena nedokáže ocenit jeho práci, nedokáže ocenit, že od rána do noci pracuje, aby se rodina měla dobře.

Je frustrovaný, protože má pocit, že jí víc než na něm, záleží na tom, aby byla vytřená koupelna a uklízený byt.

Je frustrovaný, protože sotva vstane od večeře a chce si jít na chvíli sednout ke zprávám, jeho žena na něho zaječí.

„A to nádobí bude dávat do myčky kdo?!“

A tohle zaječení ho do jeho frustrace namočí ještě víc, protože mu je jasné, že jeho ženě je úplně jedno, že dneska celý den řešil důležitý pracovní problém, a vyřešil ho, a všichni mu blahopřáli, je jí úplně jedno, že si s ní chtěl teď večer sednout, otevřít lahev vína a všechno jí povědět, a až by ho pochválila a byla na něho hrdá, a děti by krásně spaly, protože když jsou v pohodě rodiče, jsou v pohodě i děti, tak by si užili i krásné milování…

No jo, ale to by ta jeho ženská nesměla zaječet.

„A to nádobí bude dávat do myčky kdo?!“

A jsme opět u něhy a porozumění. Slyšíte, jak to zní jednoduše? Něha a porozumění. Jednoduchý recept na příjemný večer, během kterého muži naroste sebevědomí a jeho frustrace zmizí, aniž by šel do boje či objevil neznámý kontinent, jednoduchý recept na příjemný večer, kdy si žena potěšeně uvědomí, že si vzala chlapa, který ji má rád, kterému to myslí, který je ve své práci úspěšný a o rodinu se stará, a ona se, díky jeho spolehlivosti, může teď pár let věnovat dětem…

Něha a porozumění. Jednoduchý recept na krásný večer. Jednoduchý recept, a přitom se nám málokdy povede.

Vzpomeňte si, tiše a sami pro sebe, kdy jste u vás doma naposledy použili něhu a porozumění. Je to těžké vzpomínání, co?

ROZMAZLENÉ A NESCHOPNÉ ŽENY
ANEB ZACHRAŇME MUŽE

„Byl jsem při čtení šokovaný! Žena a ještě k tomu v žensko – feministickém časopise, se odvážila napsat, že žena může být rozmazlená a neschopná?!“

Přesně takhle reagoval e-mailem na můj předcházející fejeton, který vyšel v magazínu ONA DNES, jistý Vladislav.

„Dobrý den,

děkuji za Váš fejeton, nazvaný Recept na frustraci. Myslím, že jste problém pojmenovala úplně přesně. Neznám ve svém okolí žádného chlapa, který by měl potřebu válčit a objevovat světadíly. Většinu drtí právě zmíněné problémy.

Byl jsem při čtení šokovaný! Žena a ještě k tomu v žensko – feministickém časopise, se odvážila napsat, že žena může být rozmazlená a neschopná?! Už si ani nevzpomínám, kdy se někdo odvážil napsat něco podobného – že žena může být rozmazlená a neschopná. Jenom nevím, jestli vám tam holky ještě něco otisknou…

Tak dobře, problém je pojmenovaný a dokonce zodpovězený. Ale jak tu odpověď uvedete do praxe? Žijete v manželství se dvěma malými dětmi. Celý den se honíte, kontrolujete vše, za co zodpovídáte, dohadujete se se zákazníky, dodavatele byste někdy nejraději vykopali ze dveří, hlídáte své podřízené, atd., díky čemuž má rodina velký dům se zahradou, po které pobíhá velký pes, chalupu na horách, dvě auta a zimní i letní dovolené. A pak přijdete domů utahaná tak, že sotva koukáte, a vyfasujete něco ve smyslu, „celý den se starám jenom já, tak teď se budeš starat ty!“.

Co uděláte? Zdraví vás Vladislav.“

Bylo mi ho hodně líto. Stejně jako je mi líto všech mužů, kteří jsou na tom podobně jako on. Dostali se totiž do situace, do které se nikdy dostat nechtěli! Určitě si svou životní partnerku vybrali dobře, a když s ní stáli před oddávajícím úředníkem, opravdu ji milovali a byli přesvědčení, že spolu budou do konce života. Třicet let, čtyřicet. Nebo dokonce padesát? A vidíte, zadrhlo se to hned na začátku manželství, sotva se jim narodily děti.

Napsala jsem mu, kromě jiného, že mám pracovnu, kde je můj ráj, do kterého mizím vždycky, když potřebuju. Odepsal mi, kromě jiného, toto:

„Možnost únikového azylu je skvělá, bohužel ne každý ji má. Onen modelový muž musí denně do práce a pak domů. Rozvést se nechce a vlastně ani nemůže, protože by pravděpodobně přišel o děti i majetek. Takže je frustrovaný čím dál víc a pak o něm nějaký chlap napíše, že mu chybí válka a objevování světadílů.

Nejsem hrdina a nechci bobříka odvahy za to, že ve svém manželství vydržím. Ale když mi někdo začne dělat ze života peklo a každý den mě čeká jen stupňující se dusno, výčitky a nadávky, tak to pravděpodobně brzy zabalím. I když jsem chtěl vydržet s jednou ženou celý život.

Ale stejně mi není něco jasné. Člověk by si řekl, že dneska mají ženy, na rozdíl od předchozích generací, k dispozici myčky, pračky, mikrovlnky, auta a kdoví co všechno, takže by měly mít daleko víc volného času a měly by být daleko spokojenější než jejich prababičky. Kupodivu je to naopak, alespoň podle mých zkušeností. Čím si to vysvětlujete?

Zdraví vás Vladislav.“

A tak jsem si začala s neznámým Vladislavem, psát.

Včera mi kamarádka řekla, že četla fejeton o frustraci, a že si v práci říkali, že se přesně hodí na jednoho jejich kolegu. Oženil se z lásky, narodil se jim syn, jeho žena je tři roky na mateřské a on od ní denně slyší, kam jdeš, kdy přijdeš, kde jsi byl, proč jsi nepřišel dřív, proč jdeš zase do práce, proč musíš být v práci, nestaráš se o kluka, nepomáháš mi…

Navrhl jí, aby šla do práce a syn do školky. Odmítla a pokračovala ve stejné písničce. A on začátkem roku podal žádost o rozvod.

A tak jsem dneska ráno napsala Vladislavovi, kromě jiné ho, toto:

„… Vladislave, vy jste na „nejlepší“ cestě, zamilovat se. Začne se vám líbit někdo z vašeho okolí, někdo, koho jste si do této doby ani nevšiml. To vám pomůže přežívat. A když váš objekt zareaguje stejně – a on zareaguje, vaše „nejlepší“ cesta bude pokračovat. Tím chci říct, že vaše situace je velmi těžká. Nedýchatelná. A muži z těžké a nedýchatelné situace, prchají. A prchají i tímto způsobem.“

P. S.

Teď mě napadlo, že bych mohla napsat knížku. Nemusela by být nijak obsáhlá. Stačilo by deset důležitých kapitol pro současné ženy.

Ilustroval by ji můj kolínský kamarád, kreslíř Jiří Novák a jmenovala by se:

Rozmazlené a neschopné ženy aneb zachraňme muže.

KDYŽ SE ŘEKNE STAŘENY A STARCI

„Otevřely se dveře a vešla čtyřicetiletá stařena.“

„Tento důstojný kmet, zemřel ve stáří čtyřiceti let.“

To jsou věty, které si pamatuju z románů červené knihovny, které jsem jako dvanáctiletá četla.

Mladším a mladým musím termín „červená knihovna“ vysvětlit. Říkalo se tak knihám, které byly sladké, romantické, byly o lásce bohatého k chudé a mluvilo se v nich tak, jak se v běžném životě nemluví.

A pak si pamatuju ještě jednu „červenou“ větu. Byla z knihy, která se jmenovala, Ve spárech sadismu.

„Nejprve jí prostřelil levé kolénko. Když se v krvi kácela, prostřelil jí i druhé.“

Protože moje maminka byla ve svých čtyřiceti letech, nádherná ženská a táta, o rok starší, byl fešák chlap, a oba měli smysl pro humor, který jsme my, děti, po nich bohatě zdědily, všem třem větám jsme se u nás doma často smáli a často jsme je používali.

Například, když k nám přišla na návštěvu mladá žena. Věřte mi, že věta, „Otevřely se dveře, a vešla čtyřicetiletá stařena“, nám k dobré náladě stačila. Stejně, jako když se vrátil otec z piva a uslyšel, „Tento důstojný kmet zemřel ve stáří čtyřiceti let.“

Nezanedbávali jsme ani „Prostřelené levé kolénko“, ale to není pro tento fejeton důležité.

Je pravda, že dřív se lidé oblékali podle věku a stavu. Když se žena vdala, musela se oblékat usedle, jak se na matku a manželku slušelo. Když žena v padesáti letech ovdověla, jako moje babička v roce 1948, život pro ni, alespoň navenek, skončil.

Pamatuju si ji na začátku padesátých let jako opravdovou babičku, s šátkem na hlavě, s dlouhou, širokou sukni. To až později jsem se dozvěděla, že měla milence, kvůli kterému se pohádala se svojí sestrou Babetou, a několik let pak spolu nemluvily.

Možná se mýlím, ale řekla bych, že uvolněnost v oblékání přinesla až moje generace, která dospívala v šedesátých letech. Minisukně, diskotéky, mejdany, džíny, 21. srpen 1968, dlouhé vlasy – to bylo naše „tetování“, a protože tetování se, jak známo, odstraňuje špatně, většinou jsme si ho všichni nechali a stárneme pomalu, protože se nám stárnout nechce…

Že to není pravda? Tak dobře. Stárneme, ale naše oblékání nestárne. Pořád máme rádi džíny, pořád máme mezi sebou šedovlasé máničky v amerických zelených bundách, a kdyby si teď vedle mě stoupla moje babička, narozená v roce 1898, a bylo jí pětašedesát, jako je teď mně, a byla by oblečená tak, jak chodila ona v pětašedesáti, a já byla oblečená tak, jak chodím dneska… no, řeknu vám, to by byla pecka!

Škoda, že nejsem šéfredaktorkou nějakého časopisu, protože reportáž o rozdílech v oblečení stejně starých žen a mužů před 40 lety a teď, taková reportáž by asi pobavila nejenom mě.

Myslím si, že se u nás, pětašedesátníků, nezměnilo jenom oblečení, ale i myšlení. Je stále mladé a stárne pomalu, pokud vůbec stárne! S mojí generací to budou mít naše děti nebo zaměstnanci Domovů důchodců, těžké! My se jim totiž jen tak nedáme!

A víte, čemu můžu poděkovat za to, že jsem si vzpomněla na čtyřicetiletou stařenu a čtyřicetiletého kmeta? Titulku v jednom deníku. Článek popisoval, jak se v Německu, u dvaašedesátiletého důchodce, našlo obrovské množství munice, a titulek byl tento:

Německý stařík držel rekordní zbrojní arzenál.

JESTLI JSTE PRÁSKAČI, TAK TOHLE NEČTĚTE!

To, co vám teď o sobě napíšu, není hezké. Ale výjimka určitě nejsem. Nicméně naši muži netuší, jaké hady si hřejí na hrudi, a tak doufám, že to na mě nikdo ze čtenářů panu Fuchsovi nepráskne…

Přišla jsem tehdy domů, ruce vytahané taškami s nákupem a v hlavě jsem měla přesně seřazené, co udělám teď, co potom a co pak. Na konci tohoto každodenního domácího maratonu se na mě usmívala vidina klidu u počítače, ale pak jsem z hloubi bytu zaslechla optimistický, energií nabitý hlas pana Fuchse.

„Pojď, dojedeme koupit koberec do obýváku, a když tam budeme, koupíme i závěsy.“

Obojí jsme sice plánovali koupit už asi dva měsíce, ale proč zrovna dneska, proboha, zaúpěla jsem v duchu, ale navenek jsem nehnula brvou.

„Udělal jsem ti kafe, tak si chvilku sedni, dám zatím nákup do ledničky,“ vnucoval se mi pan Fuchs, protože není blbý a správně vytušil, že mě právě odvolal ze startu domácího maratonu, nicméně když za pět minut řekl, tak jedeme, stála jsem už připravená a smířená u dveří.

Je to už víc jak dvacet let, ale ty krušné chvíle v obchodě, vidím i dneska naprosto jasně.

Bylo opravdu z čeho vybírat, a to bylo peklo, řeknu vám! Když se nám líbil koberec, nevybrali jsme k němu vhodný závěs. A naopak. Nenápadně jsem se podívala na hodinky. Ztrácela jsem už na startu domácího maratonu hodinu a dvacet minut! Ale ještě pořád mám šanci doběhnout, tzn. udělat všechno, co potřebuju, utěšovala jsem se, ale musíme to koupit hned! Teď!

„Já bych měla svoji představu,“ začala jsem nenápadně. „Ale je taková… zvláštní. Nebude se ti to líbit.“

Všimněte si, jak šikovně jsem začala! A zabralo to.

„Tak to řekni. Třeba se mi to líbit bude,“ odpověděl nezávazně pan Fuchs. Tak jsem to řekla.

„Strašně by se mi líbil tenhle tmavě hnědý koberec a k tomu tenhle tmavě hnědý závěs.“ Vytřeštil na mě oči.

„Zbláznila ses?! Jsme v přízemí! Víš, jak to bude tmavé?!“ Pokrčila jsem rameny.

„Tmavé, ale zvláštní. Ale já to věděla, nikdo to nemá, tak chápu, že se ti to nelíbí,“ pokračovala jsem ve své taktice.

„Ale mně se to líbí, jenom ti říkám, že je to tmavé,“ řekl pan Fuchs, přestal třeštit oči a zkoumal kvalitu obou, mnou navržených doplňků. Za chvíli se na mě vítězoslavně otočil.

„Berem. Ta hnědá se zajímavě rozloží ve světle. A večer stejně svítíme.“

A bylo to. Přijeli jsme s nákupem spokojeně domů, a já se pustila do maratonských domácích úkolů a představte si, domácí maraton jsem ten den přece jenom doběhla…

Když si chtěl pan Fuchs za půl roku koupit hodinky, vzal mě neprozřetelně s sebou. Nevím, proč to udělal, ale doplatil na to. Když si zkoušel asi dvacáté, už jsem to nevydržela. Doma mám tolik práce a místo toho vybírám pánské hodinky! Prostě si koupí ty druhé zleva a je to.

„Tamhle ty jsou zajímavé. Ale jsou moc takové… odvážné. Ty jsou spíš pro mladé.“ Reakci pana Fuchse jsem čekala.

„Které?“

Ukázala jsem mu je, zkusil si je, byly opravdu odvážné a spíš pro mladé, ale líbily se mu, tak si je koupil, i když byly dost drahé.

„Koupil jsem si hodinky,“ pochlubil se za pár dnů dceři. „Ale nevidím na ně.“

Rita zvedla oči v sloup.

„A proč sis je kupoval, proboha?!“ Pan Fuchs ukázal na mě.

„Máma. Prý, kup si je, jsou odvážné! A jak mám poznat, že jsou odvážné, když na ně nevidím?“

Měla jsem z těch hodinek výčitky, to se vám přiznám. Ale už je nemám. A víte proč? Při jedné zkoušce v Činoherním klubu jsem si všimla, že kolega Michal Pavlata je má také.

„Máš stejné hodinky jako pan Fuchs,“ oznámila jsem mu radostně a Michal pokýval hlavou.

„Taky na ně nevidí?“

PÁNOVÉ, SEDEJTE SI VE VLAKU
K MAMINKÁM S DÍTĚTEM!

Ne kvůli mamince! Kvůli dítěti! Vy si totiž vůbec neuvědomujete, jak silný zážitek mu svým přisednutím přinesete! Dítě, cestující s maminkou, bude mít, díky vám, nezapomenutelnou vzpomínku na celý život.

Jela jsem z Ostravy do Kolína. Seděla jsem ve vagonu, kde nejsou kupé, ale jsou tam buď čtyři sedadla proti sobě, se stolkem uprostřed, nebo dvě sedadla za sebou. Pohodlné, praktické. Máte soukromí, i když je vagon plný lidí, a je to lepší, než sedět v kupé pro šest nebo osm lidí, kde jsem někdy sama a bojím se, že tam vleze nějaký ožrala nebo úchyl. Dojíždím z Kolína do Prahy a zpět, od roku 1994. Vím tedy, o čem mluvím.

Maminky, které jedou ve vlaku s jedním nebo více dětmi, dělím na Áčka, Béčka a Céčka:

Áčka

Tahle maminka je na cestu vlakem skvěle vybavená jídlem, pitím a dobrou náladou. Těší se na cestu, stejně jako se na ni těší její děti, které si ze svých batůžků okamžitě začnou vybalovat své oblíbené hračky, knížky, časopisy atd. Sledují cestu, maminka, pokud mají zájem a zeptají se, jim vypráví o krajině, kterou vlak projíždí, nebo se všichni zabaví podle svého, a je jedno, jestli s maminkou jede jedno dítě nebo čtyři. Všichni si cestu užívají.

Béčka

Tady je to trochu horší, ale pořád to ještě jde. Maminka zásobuje dítě nebo děti hračkami a časopisy, které tahá celou cestu ze své tašky, ale je vidět, že dítě či děti nejsou příliš vedeny k samostatnosti a neumí se samy zabavit. Maminka je velmi snaživá, ale známe to všichni – méně někdy znamená více. Já mít takovou maminku, tak zatáhnu za záchrannou brzdu…

Céčka…

… aneb zachraňte děti, pánové!

Tahle maminka přistoupila ve Svinově. Štíhlá, perfektně oblečená, znuděná. Holčičce mohly být tak čtyři roky. Že je maminka Céčko, jsem zjistila okamžitě, jak si sedly. Maminka vytáhla mobil a holčička, sedící naproti, si dala na sedadlo boty. Maminka jí boty nesundala, což by Áčka a Béčka udělala okamžitě.

„A mami…“ ozvala se holčička, když se vlak rozjel a maminka se nasupila.

„Dej mi pokoj!“

„Mami…“

„Mlč, sakra!“

„Mami…“

„Koukej spát!“

„Mně se nechce spát,“ špitla holčička a pořád koukala na maminku, která si hrála s mobilem. Bylo 9.15 hodin. V tuhle dobu čtyřleté dítě opravdu, ale opravdu nespí. Další hodinu maminka na holčičku nepromluvila ani slovo a holčička smutně koukala. Když jsem se na ni usmála – seděla jsem přes uličku – celá se rozzářila. Měla nádherné oči.

V Olomouci přistoupil mladý muž. Příjemný, hezký, zajímavý, štíhlý! Nádherný! A bylo vidět, že se na mě napojil, což jsem okamžitě udělala také a vyslala jsem k němu příkaz.

Já vím, že ti připadám zajímavá, a chceš si sednout vedle mě, ale nedělej to! Sedni si vedle té holčičky! Sedni si vedle té holčičky! Sedni si vedle té holčičky!

Poslechl mě.

Zeptal se maminky, jestli tam mají volno, maminka kývla, schovala mobil a holčička ožila. Konečně někdo, kdo s ní bude mluvit, když se ta baba od vedle, na ni jenom furt usmívá.

Ale přepočítala se! Nebyl to mladý muž, kdo s ní začal mluvit! Byla to její maminka a holčička se na ni v šoku, s otevřenou pusinkou, zadívala.

„Holčičko moje, ty jsi tak hodná! Pojď sem ke mně, ať tam má pán víc místa!“

„Ale ne, to nemusí, mně vůbec nevadí! To já si k vám přisedl, protože…“

Nedopověděl a podíval se vyčítavě na mě. Protože mi to tahle baba narvala do hlavy, sotva jsem vešel do vagonu! Usmála jsem se na něj.

Klid, mladej, klid! Soustřeď se na svoji misi! Právě začíná, protože Céčko moc dobře slyšelo, cos řekl!

„To já si k vám přisedl, protože…“

Proč si asi přisedl, co? Maminka se narovnala. Přisedl si, protože se mu líbím! Tak já ti teď předvedu, JAKÁ jsem maminka a třeba tě urvu!

„Pojď, miláčku, pojď ke mně!“

Maminka natáhla ruce k holčičce. Holčička se opatrně rozhlédla, ale bylo jasné, že maminčino, pojď, miláčku, pojď ke mně, které uslyšela poprvé v životě, patří jí! Jenom jí! Doslova přeletěla ten kousek ze svého sedadla na maminčin klín a pochopitelně mamince botami zdevastovala sukni, ale maminka se šťastně rozesmála a nedala na sobě nic znát.

„Ty jsi moje sluníčko! Pojď, budu ti vypravovat pohádku, ano?“

Holčička na ni vytřeštila oči.

„Pohádku?!“

„Ano, miláčku, budu ti vypravovat pohádku. Pohádky nemusíme vypravovat jenom před spaním, na dobrou noc, víš? Když má maminka takovou hodnou holčičku, jako jsi ty, tak pohádky vypravuje i ve vlaku, ve dne!“

Mladý muž s potěšením ty dvě pozoroval, protože neznal jejich historii, kterou jsem znala já, a já byla, pochopitelně, nadšená, protože holčička byla právě teď, poprvé ve svém krátkém životě, šťastná! Vidí poprvé ve svém krátkém životě maminku, jak se na ni usmívá, říká jí krásná slova, která jí nikdy neřekla, jako třeba sluníčko, miláčku, hodná holčička a dokonce jí chce říct pohádku, kterou jí ještě NIKDY nevyprávěla!

A pak maminka vypravovala pohádku. O zamilované princezně a zamilovaném princi, jak král jejich lásce nepřál, ale královna ano, jak král pozval zlého draka, aby prince odnesl, ale královna zlého draka naučila také milovat, dokonce mu namluvila jednu dračici…“

„To je škoda, že už musím vystoupit,“ zvedl se mladý muž před Pardubicemi. „Strašně hezky se posloucháte.“ Pak pohladil holčičku po vlasech. „Máš úžasnou maminku, víš to?“

Holčička poslušně přikývla, maminka se s mladým mužem rozloučila, a když vystoupil, vztekle kývla bradou na protější sedadlo a holčička si rychle přesedla zpátky na své místo. Maminka si začala prohlížet svoji sukni.

„Podívej sssse, jaksss mi ji zzzválela,“ syčela a snažila se sukni narovnat.

„Mami, a jak to dopadlo s tím drakem?“

„Co?! S jakým drakem?!“

„V té pohádce, jak jsi mi vyprávěla…“

„Mlč! Neotravuj mě! Až do Kolína o tobě nechci slyšet, jasný?!“

Holčička sklopila hlavu. Pak si vzdychla. Trošinku se usmála a pak se vítězně podívala na mě.

Vidělas to, babo? Moje maminka ale UMÍ vyprávět pohádky, to čumíš, co?

Když jsem v Kolíně také vystoupila, stály už u schodů z nástupiště do podchodu, a maminka jí právě dala herdu do zad. A ještě jednu. Pro jistotu.

„Dělej, sakra! Ujede nám autobus!“

Tak co, pánové? Budete si sedat ve vlaku k maminkám s dítětem? Myslím, maminky Céčka, samozřejmě.

Dělejte to, prosím vás! A věřte mi, že díky vám, bude to dítě celý život vzpomínat na svoji maminku, která byla hodinku, dvě, andělsky laskává!

NĚŽNÁ LÁSKA

Poznali jsme se v srpnu v roce 1994. V Chorvatsku. Od té doby jsme se od sebe nehnuli. Jsme spolu pořád. Ano, přiznávám, že jsme se na dva roky od sebe odloučili, ale oba jsme se poučili ze svých chyb, a teď už se milujeme bezchybnou, něžnou láskou.

V květnu 1994 jsem nastoupila jako nápověda do Činoherního klubu. Přijímal mě jistý Dan Hošek, o kterém ještě bude řeč. A tak jsem si srpnovou dovolenou v Chorvatsku, užívala. Aby ne.

K 1. 1. 1993 jsem dostala po pětadvaceti letech výpověď v kolínském divadle (a se mnou dalších cca 85 lidí), byla jsem dva měsíce nezaměstnaná, pak jsem přebírala v kolínské SOJE oříšky, potom jsem v družstvu invalidů lepila kalendáře a nakonec jsem se dostala do nejlepšího pražského divadla – to byl přece dost velký důvod ke spokojenosti, ne?

V Chorvatsku jsem byla s panem Fuchsem a s dcerou Ritou. Jednou jsme se šli podívat na trh a obdivovali tam výrobky uměleckého kováře a já se na první pohled zamilovala. Do prstýnku. Místo kamínku měl velkou lebku s kudrnatými vlasy. A ve vlasech byla rudá skvrna. Krev. Chudák, pomyslela jsem si něžně. To vypadá, že má vystřelený mozek…

Když jsem vzápětí panu Fuchsovi řekla, že ten prstýnek chci, věděl, že mi ho bude muset koupit. Málokdy po něm něco chci, ale když něco chci, ví, že to opravdu chci. Koupil mi ho.

Láska na první pohled se přetavila v lásku životní. Ti, kteří si prstýnku všimnou, se rozdělují celé roky na dvě skupiny. Jedni, jako například Ivana Chýlková, řeknou, jé, ten je krásný! A druzí, jako například již zmíněný Dan Hošek, řeknou, fuj, co to máš na ruce? A Dan ještě tenkrát dodal, kdybych věděl, že si o dovolené koupíš tuhle zrůdnost, tak bych tě v květnu do Činoheráku nepřijal.

Asi po pěti letech, kdy jsem svůj prstýnek denně nosila a bez něho jsem měla pocit, že jsem nahá, si ho prohlížel Ondřej Vetchý.

„Ta tvoje lebka má ve vlasech růži,“ konstatoval a já zavrtěla hlavou.

„To není růže. To má vystřelený mozek!“ No, vidíte, a ona to byla opravdu růže! Moje láska ještě více zněžněla…

A pak se stala taková zvláštní věc. Na jaře v roce 2003, začal tchán trochu postonávat. Když jsme ale přijeli na návštěvu, vypadal zdravě a na nic si nestěžoval. Seděli jsme v pokoji, tchyně, tchán, pan Fuchs, dcera Rita a já. V jednu chvíli jsem se zvedla, abych něco přinesla z tašky, kterou jsem nechala v předsíni a v tom něco spadlo na koberec. Myslela jsem, že jsem shodila tužku, ale ta ležela na stole.

Podívala jsem se na koberec a kousek od tchána ležela lebka. Odpadla z proužku, na kterém byla natavená, a který mi zůstal na prstu. Zvedla jsem ji a oddychla si.

„Páni! Tak to je tedy štěstí! Mohla jsem ji ztratit, když jsem nastupovala do vlaku a ani bych si toho nevšimla!“

Když jsme se loučili, řekla jsem tchánovi, otče, vypadáte dobře, a on mi odpověděl, nepřeháněj, Ireno. A to bylo poslední, co jsme si spolu řekli. Odjeli jsme domů a za dva dny nám tchyně volala, že se tchánův stav zhoršil. Do týdne zemřel.

Obě části prstýnku jsem schovala a rok jsem je nechala za trest zavřené v šuplíku. Během toho roku jsem si ale mockrát řekla, že prstýnek za smrt tchána nemohl. On na ni jenom upozornil.

A tak jsem mu odpustila a začala jsem shánět někoho, kdo mi ho opraví. A představte si, že si na to nikdo netroufl. V Kolíně, ani v Praze. Prý by do toho museli jít ohněm a to by ho mohlo roztavit. To jsem nechtěla, tak jsem čekala, až mě potká někdo, kdo to umět bude.

Když mě po dalším roce potkal pan Kosprd ze Sendražic u Kolína, který umí opravit všechno, opravil mi i prstýnek a já ho od té doby zase denně nosím, a nikdy si ho nezapomenu vzít, protože kdybych ho neměla, připadala bych si jako nahá…

MASAKR V ČINOHERNÍM KLUBU

Divadelní prázdniny budou za chvíli končit, a u mě se jako každý rok objevuje absťák, a tak se probírám vším, co jsem kdy o Činoheráku napsala. A našla jsem tenhle masakr…

Možná si řeknete, když jsem u divadla od svých osmnácti let, že už jsou pro mě divadelní zkoušky všechny stejné. V deset začnu napovídat, za čtyři hodiny skončím a padla. Není to pravda.