J. M. Troska

Kapitán Nemo 3

Neviditelná armáda

Copyright © J.M.Troska - heirs c/o DILIA, 2013

Cover © OOA-S, o.s, 2013

ISBN 978-80-7486-072-0 (ePUB)

ISBN 978-80-7486-073-7 (Mobi)

ISBN 978-80-7486-074-4 (PDF)

Kapitola první
NEMO POSÍLÁ SVŮJ DAR

Byl to smutný Štědrý večer. V rodině Bradových měli starost o syna, o němž už od podzimu, kdy Jiří odešel z domova, neměli zpráv. Ani štědrý Ježíšek nemohl zaplašit smutek a tíseň. Naopak, tím více se jitřila bolest z nepřítomnosti Jiřího, jehož dárky pod vánočním stromkem zůstaly netknuty.

A když se pak v jejich mysli vynořily vzpomínky na zavražděného přítele Farina a mučednickou smrt paní Marty, ne, nebylo možné zůstat déle u svátečního stolu.

Už k osmé hodině odešel Bradův švagr Pavel Holan, jediný spolustolovník, vymluvil se, či správně omluvil pro bolení hlavy. Nelhal. Ba, bylo to horší! Pavel Holan byl týrán výčitkami svědomí, že svému synovci umožnil tajně opustit domov a poslal ho snad do neštěstí nebo dokonce — nedej Bože — na smrt! Bradovi se sice vystříhali jakýchkoliv výčitek, ale tím muka Holanova nezmírnili.

Holan usedl ve svém pokoji do křesla, které stálo v kruhovitém zaskleném balkónu pracovny. Bylo to Holanovo oblíbené místo, z něhož byl v létě výhled na vzrostlou zahradu a přes koruny stromů na Prahu.

Dnes bylo jinak. Ani stopy po vánoční náladě. Příroda jako by se škodolibě chtěla popást na Holanově duševní trýzni v tomto posvátném večeru. Po celý den se honily na obloze mraky a z nich se občas spouštěly studené pršky nebo těžký, vodnatý sníh, který se na zemi měnil v protivnou břečku, a klidný vzduch se střídal s nárazy ledového větru.

Teď bylo venku klidno. Ale ve výši, podle letících mraků, mezi nimiž se občas rozzářil sinavý svit měsíčního úplňku, zuřila vichřice.

Holan ani nerozsvítil. Seděl ve tmě, která ještě zvyšovala jeho duševní trýzeň.

Údery orloje stojacích hodin, jež zněly jako pohřební hrany, ho vyrušily z trudného snění. Pohlédl do kouta, kde ve vysoké úzké skříni z černého ebenového dřeva se pravidelně zmítal lesklý mosazný kotouč kyvadla a nad ním strašidelně do tmy svítila tvář ciferníku.

Jedenáct hodin.

Ani pomyšlení na spánek! Jen on ví, kolik nocí už probděl od doby, kdy marně čeká na nějakou zprávu od svého synovce. Dnešní noc není první a nebude poslední. Kdy už bude vysvobozen z této trýzně?

Teď se mraky rozptýlily a měsíc jasně září. Jak ostře je vykreslena jeho tvář, jejíž strnulý, úšklebný výraz je rušen nápisem PAX, dílem jeho nešťastného přítele Farina, otce Arnova.

Je Arne dosud živ?

Druhá kalvárie, na kterou v nové trýzni vystupuje teď Holanova duše touto otázkou.

Pojednou spatřil Holan na nebi zvláštní zjev.

Ozářeno měsícem padalo z výše jakési těleso. Teď už rozeznává tvar: nějaký veliký pták. Ne. Aeroplán je to! Řítí se k zemi. Bůh buď letci milostiv! Ale ne — není to aeroplán. Je to přece pták. Teď se jeho pád zmírnil. Křídla se rozkmitala jako obrovské vážky. Krouží. A právě nad jeho zahradou.

Teď se snesl. Stanul uprostřed obrovského trávníku

Holan otevřel okno. Vytřeštěným zrakem hleděl na podivného ptáka, jehož křídla se složila jako krovky brouka Příšerný zjev, mnohem vyšší než člověk.

A teď se v jeho hlavě rozzářilo zelené světlo, které nepravidelně kmitá.

Co to? V těch zákmitech je to klam či náhoda? Položit — v záblescích světla zdá se Holanovi, že čte v Morseových značkách francouzské rozkazy.

A Holan vidí, jak netvor opatrně klade na zem objemný balík.

Kolmo vzhůru! čte Holan dále v zelených záblescích.

Ozval se temný vrnivý zvuk, křídla letounu se rozepjala, zamávala a záhadný tvor se jako střela vznesl do výše. Jeho obrys se leskl v měsíčním světle a v několika vteřinách zmizel z dohledu. Na trávníku zůstal podlouhlý balík.

A tu — nový div.

Holan v pracovně se obrátil. Těsně za ním tkvěl ve vzduchu ostře svítící kotouč, jehož světlo bylo studené. Kotouč se zvolna vzdaloval ke dveřím.

Jakoby nucen magnetickou silou, Holan vykročil. Veden světlem kráčel po chodbě, sestupoval po schodech do vestibulu, vyšel domovními dveřmi, kráčel zahradou…

Stanul nad předmětem zavinutým do jakési látky.

Světlo zmizelo.

Holan se schýlil nad balíkem, jehož tvar prozrazoval — lidské tělo. Dotknuv se látky, cítil, že je teplá.

Co to má znamenat? Jaké je tohle tajemství? Byl to snad posel Ježíška, který mu složil vánoční dárek? Podivný posel. Spíše se podobal ďáblu než andělu z nebe.

A také… lidské tělo! Mrtvola? Ale to teplo? Mrtvola by přece nebyla teplá. Zvlášť v tomto mrazivém vzduchu.

Proč otálíš a uvažuješ zbytečně? Chop se přece toho těla! Pospěš! vykřiklo v Holanově duši.

Objal balík. Těžký. Ano, je to tělo člověka.

S námahou přinesl náklad do své pracovny. Rozsvítil lustr a s nervózním chvatem rozvinul obal, v němž poznal azbestový ohřívač.

Konečně byl závit odstraněn. A před Holanem leželo bezvládné tělo hocha. Obrátil jeho tvář k světlu a — zapotácel se! Z Holanova hrdla vydral se chroptivý dech, ruce se křečovitě vryly do vlasů.

„Jirko!“ zachroptěl, sklesnuv na kolena k nehybnému tělu.

Holanovy ruce se tiskly k čelu bezvládného. Zvedal víčka, pod nimiž viděl oči vyvrácené v sloup. V šíleném chvatu jediným trhnutím urval knoflíky kabátu, roztrhl jeho košili a položil zpocenou dlaň na levou stranu prsou.

„Žije!“ vyrazil jásavě. „Je živ! Žije! A vždyť — dýchá! Ale rychle. Nestejnoměrně. A jeho čelo žhne. Horečka. Vysoká horečka! Ach, buď Bohu chvála! Jen když je živ! Zase bude zdráv. Musí být zdráv!“ jektal.

Ale co teď? V tomto stavu ho přece neodevzdá otci.

Pro lékaře.

Holan přiskočil k telefonu a vytočil číslo.

„Haló, doktore, okamžitě ke mně!“ volal.

„Je to tak nutné? Mám společnost.“

„Jde o život, jejž cením nad všecky ostatní. Nemůžete-li přijít, zavolám jinému lékaři.“

„Nu, nebuďte tak nervózní, příteli, já chtěl jen…“

„Přijedete hned nebo ne?“

„Už jedu!“

Pavel třeskl sluchátkem a přiskočil k Jiřímu. Musí ho svléci a uložit do postele. Není třeba, aby ho v tomto stavu doktor viděl.

Odkládaje hochův kabát, zavadil rukou o tuhou obálku, vyčnívající z vnitřní kapsy.

Dopis.

Adresa: Á mon ami Holan. Příteli Holanovi.

Tedy jemu! Kdo mu to píše francouzsky? Nezná to písmo, ostré tahy, charakterizující energii.

Příteli,

učinil jsem, co jsem za daných okolnosti mohl. Vracím Vám synovce. Doufám, že ho přijmete živého. Ale bude potřebovat delší dobu ošetřování, nejlépe v sanatoriu.

Nemo

Nemo!

Co se to dělo s Jiřím? Jak přišel k Nemovi?

Tohle je zvláštní Štědrý večer. Vždyť ani neví, co vlastně s hochem je: spí nebo je v mdlobách, v bezvědomí? Je to nemoc nebo následek těžkého otřesu? Nemo píše, že Jiří bude potřebovat delší dobu ošetřování v sanatoriu.

A kde je ten doktor? Proč nejde! Vždyť už zde mohl…

Konečně!

„Pojďte, doktore!“ popadl Holan lékařovu ruku a vlekl ho k loži Jiřího.

„Dovolíte přece, abych si aspoň odložil,“ protestoval lékař, přehodiv kožich přes lenoch křesla.

Sklonil se nad bezvědomým

„Hm, mladý Brada,“ bručel „Co se s ním stalo?“ vyjel náhle s otázkou.

„To je zatím vedlejší věc,“ odrazil Holan.

„Mýlíte se, příteli. Mám li správně zjistit diagnózu, musím znát příčinu“

„Vyšetřete ho!“

„Ovšem, vyšetřím ho. Nemusíte na mne ani tak ostře,“ pravil lékař dopáleně. A dal se do práce.

Po chvíli:

„Nuže, vyslechněte nález. Neztrácejte hlavu! Jste bledý jako vápno Sedněte si!“ nutil Holana do křesla „Hoch je v horečce. Vysoká horečka.“

„Co je mu?“

„Nevím. Horečka, milý inženýre, není nemoc. Je to pouhý úkaz, že kdesi v organismu je porucha. Příznak choroby. Pravděpodobně je původu toxického. Snad záplavou tkání produkty…“

„Nechte si přednášku! Pro živého boha, nemučte mě!“

„Co vám mohu říci více?“

„Což víc nevíte?“

„Teď ne. Žádný lékař vám nedá odpověď, nezná li příčinu horečky. Můžete mi říci všechno. Lékař je vázán tajemstvím. Hleďte, já vím, že mladý Brada nebyl od podzimu doma. Horečka je klíč ke všem nemocem těla i duše. Ale je to jen příznak, z něhož teprve za několik hodin či dnů se ukáže nemoc. Proto vám zatím nemohu nic říci. Ledaže by se podařilo přivést ho k vědomí. Jak je dlouho v tomto stavu?“

„Nevím.“

„Nevíte? Jak je to možné? Jak dlouho leží u vás?“

„Sotva půl hodiny.“

„A dřív? Kde byl dřív? Co se s ním dálo?“

„Nevím.“

„Zase nevíte? Milý inženýre, nechte si tedy své tajnosti. Vidím, že ke mně nemáte důvěru a — poroučím se vám!“

„Doktore, prosím vás!“ sevřel Pavel lékařovu paži, „Já skutečně nevím. Hoch sem byl dopraven způsobem, o kterém skutečně nemohu mluvit. Myslel byste, že jsem blázen nebo že lžu. Je to příliš fantastické. Neuvěřil byste mi. Jiří byl kdesi ve světě, kde, to nevím, a před chvílí…“

Holan zmlkl. Z lože se ozval tichý sten. Lékař přiskočil k posteli. Holan stál tiše vedle něho. Tělem Jiřího probíhalo křečovité chvění.

Pojednou ubožák otevřel oči. Rozšířené zorničky zřejmě nevnímaly světlo, ačkoliv padalo přímo do jeho očí. Náhle vyrazil z hrdla nelidský skřek a nato zmatený, nesouvislý proud slov:

„Arne! Mo-moře stoupá! Nohy - se mně, vaří… vlna… a-á-áách! Vařím se! Pomoz! Ďáble! Zde! Tu máš! Už se kácí! Arne! Proboha nenech mě tu! Zešílím! Á-áchí - Peklo!“

Tu se oči trpícího zavřely. Zřejmě klesl zase do bezvědomí. Ale rychlý, přerývaný, sípavý dech a bouřlivě se dmoucí hruď svědčily o strašném boji, v němž se zmítaly duše i tělo ubohého hocha.

„Zvracel?“ obrátil se lékař na Holana šeptem

„Ne.“

„Pak by byla naděje, že je to pouze těžký nervový otřes a ne…“

„Dopovězte!“

„Meningitis.“

„Česky?“

„Zánět mozkových blan.“

„Nestrašte!“

„Není to strašení. Dnes máme prostředky, které značně snížily úmrtnost a napravují těžké následky. Ovšem, dlouho to trvá. Rok, někdy i déle. Ale i tak je stav vážný. Bojím se, aby… ale to se ukáže, až pomine horečka.“

„Na co myslíte? Čeho se bojíte? Mluvte otevřeně!“

„Musíme mít trpělivost,“ uhýbal lékař.

„Řekněte! Nemučte mne!“

„Nuže, vidím, že bude lépe, připravím-li vás. Bojím se psychózy.“

„Šílenství?“

„Ano. Nu, buďte mužem, příteli. Netvrdím. Připouštím jen možnost. Ale zároveň pevně doufám, že mladý organismus zvítězí. Horečka ho sice zeslabí, ale to bude právě dobře. Lidská duše je jako půda. Nechá-li se řádně odpočinout, je pak tím zdatnější a plodnější. Myslím, že bude zase všechno dobré. Zůstanu u vás. Pojďme! A teď vás poprosím o číšku vína a o černou kávu. Dveře necháme otevřené, abychom slyšeli pacienta, kdyby zase blouznil.“

Usedli v pracovně, kde je Pavlův sluha obsloužil.

„Příteli,“ začal lékař, využiv Holanova uklidnění, „snad byste mi přece jen mohl povědět, co víte o Jiřího životních osudech. Je to v zájmu jeho léčení.“

„Dobrá,“ souhlasil váhavě Pavel, „Ale spoléhám předem na vaši mlčenlivost,“ zdůraznil.

„Jsem vázán úředním tajemstvím a ctí lékaře.“

„Tedy slyšte: Mladý Farin, jemuž zavraždili otce, odjel do Francie. Proč, není snad důležité. Jiří chtěl za ním.“

„Touha po cestování?“

„Ano,“ uznal Pavel za vhodné potvrdit lékařovu domněnku. „Jirkovi rodiče nechtěli svolit. Pomohl jsem mu tedy…“

„K útěku? Hm, hezké od vás, ale příliš riskantní, jak teď vidíte. Byl tedy pryč asi tři měsíce a dnes se vrátil, totiž byl sem dopraven, jak jste řekl. A to ani nevíte, kdo ho sem dopravil?“

„Vím.“

„Nuže, co vám řekl? Přece musil vysvětlit?“

„Nic. Ten… hm… člověk nemluvil. Položil chlapce na trávník v zahradě a zmizel.“

„Jak to, zmizel? Jak mohl zmizet? Ale vždyť za tím může být zločin.“

Teď viděl Holan, že není vyhnutí. Musí vylíčit, jak se vše událo.

Když skončil, hleděl naň lékař se strnulým úsměvem. Po chvíli ticha se ozval:

„Povídáte, že jste dostal dopis. Od koho?“

„Na tuto otázku neodpovím, ani kdybych byl mučen.“

„Chráníte zločince. Kdybyste nebyl mým přítelem, učinil bych oznámení. Vlastně jsem k tomu povinen. Ale budiž. To je věc vašeho svědomí,“ končil lékař stroze.

„Mýlíte se, doktore. Ten, kdo dopis psal, není zločinec, nýbrž zachránce Jiřího.“

„Jste si tím jist?“

„Jako sám sebou.“

„Ale kde byli ti hoši po celé tři měsíce? A hlavně, co zažili, že to Jirkovi tak pocuchalo nervy? A co je s Arnem? Ten se také vrátil?“

„Ne. Aspoň o něm nic nevím.“

„Není to podivné?“

„Připouštím. Ale snad se vrátí také, nebo dá o sobě zprávu, anebo nám bude Jiří moci vysvětlit…“

„Bude-li moci,“ zamumlal lékař.

Kapitola druhá
„LIDSKÁ DUŠE JE JAKO PŮDA“

Bylo už skoro k ránu, když lékař zjistil, že horečka opadla. Ale Holanovu radost zkalil poznámkou, že tím není vyhráno. K ránu se horečka zmírní vždycky. Pacient zdál se klidně spát.

„Varuji vás,“ obrátil se lékař na Holana, „abyste, až se probudí, útočil na něho otázkami. Ani slovo! Naopak, tvařte se zcela spokojeně, a kdyby sám začal, uklidněte ho, že všechno zlé byl jen sen. Řekněte, že už dlouho stonal, třeba na hlavničku nebo tyfus, a že nebyl z domu, že jste ho vzal k sobě, aby se tyfem nenakazila Jiřinka. Arne že ho navštíví, až bude zdráv. Ať tedy řádně užívá léků, aby urychlil své uzdravení. Potom, až se zotaví, může se mu poznenáhlu říci pravda. Jen tak ho bude možno zachránit před šílenstvím.“

Svítalo, když se Jiří probudil. Jeho oči cize spočinuly na Holanovi a lékaři, ale po chvíli v nich zaplálo vědomí.

„Nu vida, těžký pacient se vrací k životu,“ ozval se lékař vesele. „Jak se cítíte, Jirko?“ tázal se, tiskna palec na tepnu.

„Dobře,“ splynulo tiše ze rtů nemocného.

„Výborně!“ zajásal lékař nad odpovědí, z níž bylo vidět, že pacient vnímá.

„Mám hlad.“

„Ještě lépe! Sláva! Dostanete mandlové mléko.“

„Ano. Ale to je málo,“ slyšeli jaksi umíněný požadavek.

„Nu, prozatím se musíte spokojit. Nejde to tak najednou. Máte dosud zvýšenou teplotu. Zatím to mlíčko. A pak prášek Prospíte se a potom už budete moci sníst něco vydatnějšího“

Jiří vypil lahodný nápoj do poslední kapky. Poslušně také spolkl prášek. A pak unaveně sklesl na polštář. Zdálo se, že usíná. Pavel měl na jazyku jakousi otázku. Zabolelo ho, že synovec pro něho neměl ani slova. Ale lékař odvedl Holana do sousední pracovny.

„Musíte se krotit a mít trpělivost. Mýlíte se, myslíte-li, že máme vyhráno. Může to být jen záblesk paměti, po němž…“

Silný třesk a dunivá rána v Jiřího ložnici zarazila oběma v prsou dech. Vběhli do ložnice. Naskytl se jim strašný pohled.

Před postelí ležel povalený noční stolek, jehož skleněná plotna byla roztříštěná na kusy, a Jiří stál uprostřed pokoje, třímaje v ruce těžkou majolikovou vázu. Obličej hochův nebyl k poznání stisknuté, vyceněné zuby, křečovitě stažené rysy tváře a vytřeštěné oči.

Hleděl do okna, jímž prosvítal rozbřesklý den a za nímž se klátily ve vichru holé ratolesti stromu Snad právě tyto haluze vzbudily v choré mysli představu nepřátel.

„Vrazi! Ďábli! Mne nedostanete! Pryč! Mám paprsky! Zabiju vás, kdyby vás bylo milióny! Už sem lezeš? Tu máš!“ rozléhaly se nelidské skřeky. A než tomu mohli zabránit, švihla těžká váza vzduchem. Do řinkotu roztříštěného okna se mísil šílený chechtot.

Lékař strhl se stolu pokrývku a skočil k Jiřímu. Jen šílenství dodává tělu takové síly, jakou vyvinul ubohý hoch. Oba, lékař i Holan, byli zpoceni, když konečně kladli Jiřího na postel, ovinutého těžkou pokrývkou a šňůrou, utrženou od okenní záclony. Ubožák vyrážel z hrdla zvířecí zvuky. Po chvíli ztichl, omámen morfiovou injekcí. A konečně usnul.

„Doktore!“ zalkal Holan.

„Ano, příteli,“ přikývl lékař temně. „Musí do ústavu. Ale vždyť vy si můžete dovolit sanatorium. Zařídím vše. Za hodinu bude u profesora Kouby. Jeho sanatorium je snad nejlepší v Evropě. Tam bude mít vzorné ošetření.“

„Uzdraví se?“

„Pevně doufám. Profesor Kouba dělá divy. Uzdravil už horší případy. Ostatně, možná že je to ještě vliv horečky. Nemusí to být šílenství. Buďte statečný, příteli! A trpělivý.“

„A co s Bradovými?“

„Bude dobře jim to říci. Ale to nechte na mně. Jdu tam hned, neboť by mohli vidět vůz a pak by to bylo ještě mnohem horší. Teď můžete být klidný. Jiří se nevzbudí před polednem, a to už bude v odborných rukou. Buďte zdráv, příteli.“

A lékař vyšel, aby splnil těžkou úlohu: zpravit rodinu Bradovu. Na chodbě se však zastavil.

Nebylo by lépe zamlčet Bradovým návrat Jiřího a jeho nynější smutný stav? Vždyť není jisté, zda hoch nepropadl šílenství. O tom může spolehlivě rozhodnout jen odborník, psychiatr.

Je tu jakási naděje, že záchvat Jiřího zuřivosti měl podklad v nějakém nedávném zážitku. Tu by celý výjev nebyl závažný. Ale byl-li to záchvat choromyslnosti, pak zbývala jen slabá naděje na vyléčení, neboť propuknutí zuřivosti je nejtěžší stupeň šílenství, který znamená pravidelně nevyléčitelný stav,

To ovšem doktor Holanovi zamlčel; bylo by bezohledné a také předčasné mu to říci.

Vrátil se.

„Příteli,“ začal vážně, „myslím, že bude lépe, zamlčíme-li prozatím Bradovým Jiřího návrat a počkáme na posudek profesora Kouby. Snad bychom rodinu zbytečně vyděsili.“

„Také mne to napadlo,“ souhlasil Pavel. „Ale co když uvidí nemocniční auto? Bydlí přece nade mnou.“

„Tu je sice háček, ale dá se ohnout. Musíme něco riskovat. Předně, nedáme hocha dopravit do sanatoria v autě ústavu, ale v mém. Mám teď nový vůz, který Bradovi ještě neznají. Přeneseme Jiřího do auta, a budou-li se Bradovi ptát, řeknete, že onemocněl váš sluha.“

„Tohle se mi nezdá,“ pochyboval Holan. „Sluha by potom nesměl ani na chodbu. A byly by tu ještě jiné potíže. Ale měl bych, doktore, jiný nápad.“

„Ven s ním.“

„Zatelefonuji do továrny, aby — jak mě ta hlava bolí — aby sem ihned přijelo lehké auto s prázdnou bednou, kterou pěkně vysteleme, a dělníci za mého dozoru bednu opatrně naloží. To nebude nápadné. Náklad bude dopraven k vám, kde bude čekat váš vůz, do něhož pak společně přeneseme Jiřího a dopravíme do sanatoria. Dnes je Hod boží a půl osmé. Do devíti může být už v sanatoriu. Je dosti časně. Ve vaší ulici nebude dnes mnoho chodců.“

„Dobře. To není špatný nápad. Já odejdu pěšky a vy zařiďte potřebné,“ skončil lékař poradu

Vše dopadlo dobře. Okna Bradova bytu byla zastřena žaluziemi. Dosud spali po probdělé noci.

A v půl deváté ležel už Jiří ve vypolštárované cele pod bdělým dozorem atletického ošetřovatele, z jehož modrých očí zářila dobromyslnost a účast.

Jak bylo Holanovi, když opouštěl sanatorium!

Kapitola třetí
ARNŮV ŠTĚDRÝ VEČER

Arne Farin byl dosti vzdělaný, aby mohl určit směr. Zeměpis byl jeho koníčkem a Sundské ostrovy řádně na své mapě prostudoval. Když Kamako minula Cejlon a nastoupila jihovýchodní kurs, byl Arne znepokojen. Loď plula směrem k Austrálii, to jest: dělala okliku, neboť mnohem kratší by byla plavba od Cejlonu přímo na východ průlivem mezi Sumatrou a Malakkou.

Tak tedy lehce uhodl nyní i směr letu, kterým byl odnášen od Krakatoy. Byl to jih. Ale jižní směr letu se asi po hodině, právě nad ostrovem Christmas, změnil na jihozápadní. Směřuje snad letoun na Keelingovy čili Kokosové ostrovy? Tato Arnova naděje se rozplynula, když po dalším dvouhodinovém letu viděl, že míjí toto souostroví daleko na západ.

Úžasná rychlost! Nejméně tisíc kilometrů v hodině!

Pojednou světélkující nekonečná hladina oceánu jako by mu letěla vstříc.

Letoun padá! Porucha? Zřítí se s ním do moře? Ne. Stroj pracuje pravidelně. Tajemný řidič snižuje výšku snad proto, že letoun minul obvyklou lodní dráhu mezi Indií a Austrálií. Už se nemusejí obávat, že budou spatřeni.

Ale jaký je cíl? V tomto směru neleží přece žádná země, až na ostrovy východně od Madagaskaru. Ale to je strašná dálka.

Teď letí ve výši asi tisíc metrů nad hladinou, jihovýchodním směrem a vodorovně. Jednotvárné vrnění stroje klidní nervy.

Arnova hlava několikrát ducla do kovových prsou robota. Přemáhala ho dřímota, pochopitelná po útrapách, které prožil, a zesiloval ji pocit bezpečí a také oddání se osudu, na němž nemohl ničeho změnit. Únava byla příliš veliká, aby jí mohl odolat. A proč by si nezdříml? Ať se s ním už stane cokoli!

Arne usnul.

Měl krásný sen:

Sedí v pracovně svého zemřelého otce, s nímž dokončuje jakýsi složitý stroj.

„To jsem rád, tati, že je zase všecko v pořádku!“ povídá radostně.

„Co tím myslíš?“ táže se otec nechápavě.

„Inu, přece ta vražda, a mamka je taky v pořádku, viď?“

„Ovšem.“

„Byl to strašný sen. Říkali, že umřela.“

„Celý náš život je vlastně jen sen.“

„Ty ses přece nezměnil. A mamka taky.“

„Ve tvých očích, poněvadž jsi dosud neprohlédl. Nevidíš správně. Vidíš lidsky. Ale brzy mě poznáš v jiné podobě.“

„Tomu nerozumím.“

„Samozřejmě, nemůžeš rozumět. Ale brzy už…“

„Kdy?“

„Za chvilku. Nasaď si tyhle brýle. Jejich skla jsem právě vybrousil. Co vidíš?“

„Ty jsi šprýmař, taťko. Vždyť je to prosté okenní sklo. Vidím zase tebe.“

„Nedíváš se správně. Musíš soustředit pohled a napnout všecky smysly! Víc! — Ještě víc! — Ještě — více! — Zatni pěsti! Pro-buď… se!“

Vtom všecko zmizelo, rozplynulo se a Arne viděl jiný obraz. Příšerný!

Seděl v náručí letounu, který se v ostré vývrtce řítil dolů, přímo do středu propasti nedohledného dna. Zřejmě to byl zase sopečný kráter, jenže mrtvý. Ale to není velká útěcha. Smrt v bezedných hlubinách Země! Chladný hrob, vyzdobený kolem nádhernými korálovými útvary, v jejichž kruhovitých atolech hraje voda duhovými barvami.

Teď! Teď narazí!

Arne zavřel oči. Sevřenými víčky okamžik prosvítala sluneční zář — a pojednou se setmělo.

Arne otevřel oči: Padal v temnu, které houstlo v čirou tmu.

Ale pád byl mírný, jak poznal podle okolních stěn, jež jako by se zvolna šinuly kolem něho vzhůru. Arne věděl, že to už není sen, ale skutečnost.

Letoun snad posledními silami zdržuje smrtelný pád. Arne dobře cítil prudký náraz vzduchu, když se octli v ústí propasti, spíše komínu, jehož průměr byl sotva padesát metrů. Rychlý pád do tak úzkého prostoru by byl rozhodně nebezpečný pro lidské plíce. Tato domněnka se zdála být správná, neboť pokles se teď zrychlil. Byl stále prudší — a teď klesá jako vržený kámen! Těžko se dýchá! Arne si zabalil hlavu do kabátu, aby aspoň zmírnil svištivý průvan okolního vzduchu.

Dlouho trval tento stav, nepříjemný, dusivý. Hodinu, snad víc. Ale najednou měl Arne pocit, jako by byl nadlehčován. Ztichlý stroj začal pracovat.

Stále volnější byl let do tohoto příšerného bezedna — nebo se mu to zdá? — až pojednou v útrobách robota divoce zavířilo a pak nastalo mrtvé ticho.

Stojí! Přistáli tak lehce, že Arne nepocítil ani nejmenší náraz.

Vystrčil hlavu a — vytřeštil oči.

V záplavě slunečního světla tyčil se před ním palác, jehož fasáda z černého syenitu, vykládaná rudým porfyrem se leskla, činíc dojem ohromného náhrobku. Sluneční jas se ostře odrážel od prostranství vydlážděného týmž materiálem.

V ohromné výši klenulo se cosi, co považoval za kupy mraků, ale vzápětí poznal, že je to nerostná klenba. A daleký obzor tonul v tajemné tmě.

Jaké to je světlo? Oslněn musil sklopit oči. Jen tolik mohl zjistit, že to není slunce, spíše jakási hvězda, ale nejspíše snad elektrické těleso úžasné, neslýchané intenzity.

Kde se to octl? Není všecko, co prožívá od vysazení do pekelného okruhu Krakatoy — propuknuvší šílenství? Nebo se mu podává důkaz, že řecká mytologie vypráví o skutečných, historických událostech? Že Homér psal před tisíci lety pravdu? Že podsvětí, pravěký Hádes, není výtvorem fantazie básníků, nýbrž skutečností, do které byl on, Arne Farin, jediný smrtelník po Orfeovi, za živa uveden?

A konečně — je dosud živ?

Ten jeho sen před chvílí, shledání s otcem… jako by teď zase slyšel jeho slova: Brzy už, zakrátko prohlédneš. A teď se ocitá kdesi… nemůže pochopit… ví jen, že se dlouho řítil do útrob Země, do Bezedna — do Podsvětí!

Stojí před palácem, který by kdekoli na zemí byl chloubou. Jako nejmohutnější a nejdůstojnější mauzoleum. Snad v něm má své sídlo… ba věru, kdo jiný než sám vládce podsvětí, starý bůh Pluto.

Vypouklá skleněná čočka v robotově tváři se rozzářila zeleným světlem a Arne četl v Morseových značkách francouzský rozkaz: Složit! Robotovy paže se uvolnily a Arne stanul na pevné půdě. Hned poté vzplála robotova čočka červeně, stroj se rozběhl, vznesl se a s úžasnou rychlostí zmizel pak vodorovným směrem z dohledu.

Arnovi napadla humorná otázka: copak se i starý Hádes zmodernizoval? K dopravě svých nových poddaných neužívá už němého Charóna, převozníka přes Léthé, s jeho příšerným tříhlavým hafanem Kerberem.

„Vítám vás,“ ozvalo se Arnovi za zády dobrou francouzštinou.

Obrátil se. Za ním stál muž statné postavy a vlídně se usmíval:

„Velitel vás očekává. Následujte mne!“ vybídl Arna, pokynuv k portálu paláce.

„Velitel? Kdo je tím velitelem?“

„Vládce podsvětí.“

„Hádes? Což jsem skutečně…?“

„Strpení, mladý muži. Záhy se vám dostane vysvětlení. Já nesmím… nemám k tomu příkaz. Brzy prohlédnete,“ hovořil muž vlídně.

Hle, teď slyšel táž slova, která mu řekl ve snu mrtvý otec. A jen tato vzpomínka způsobila, že se v Arnově duši rozplynuly všechny obavy a nedůvěra. Naopak, měl pocit, jako by ho vedl otcův duch.

Prošli vestibulem, vystoupili po schodišti, kráčeli chodbou. Všude dojem vnitřku veliké, nádherné hrobky. Tak si asi představoval interiéry hrobek faraónů, staroegyptských králů, jejichž mumie po mnoho tisíciletí spí v dosud nezbádaných útrobách obrovských pyramid. Nejvíce však Arne žasl nad záhadným osvětlením, které lahodným modrým svitem vyzařovaly stěny i stropy. Jaký asi je zdroj tohoto světla?

Muž stanul přede dveřmi, které se samočinně otevřely:

„Vstupte,“ pokynul Arnovi s úklonou.

Sotva Arne překročil práh, dveře za ním tiše zapadly. Oslněn jasem zavřel oči.

„Pojď jen blíž, Arne,“ slyšel velitelskou, ale vlídnou výzvu.

Překvapení nad tímto oslovením rázem rozevřelo sevřená víčka. A tu viděl Arne na konci rozsáhlé komnaty v křesle za velikým psacím stolem kmeta s tváří vroubenou sněhobílým dlouhým plnovousem, s černýma očima, z nichž sálala energie, ale také vlídnost a snad i jakési dojetí… Vše to budilo úctu, ale současně příchylnost.

„Nuže, pojď, synu, čekám na tebe,“ splynulo z úst kmetových naléhavěji.

„Kdo jste?“ úžas Arnovi vnutil tuto otázku.

„Nemo.“

Několika skoky byl Arne u kmeta a schoulil se u jeho nohou.

„Otče! Ach, Otče! Teď chápu… ano… Tatínek měl pravdu… dnes, před hodinou mně řekl: brzy už prohlédneš, spatříš mne, shledáš se se mnou… V jiné podobě! Prohlédl jsem! A vstoupil jsem do nového života. Do říše, v níž žije duch mého otce. Váš duch, tvůj, Otče Nemo! Nejsem už sirotkem! Nebyl to sen! Bylo to, ach, ani nevím,“ jektal Arne zmateně.

„Jen klidně, synu,“ Nemo hladil Arna po vlasech, „Nikdy se nedej uchvátit city. Cit je v dnešním světě na obtíž, ba, ke zkáze. Věci jsou zcela prosté.“

Po chvíli začal Nemo s vysvětlením:

„Sledoval jsem každý tvůj krok od chvíle, kdy jsi opustil domov. Tvůj i tvého kamaráda.“

„Ubohý Jiří!“

„Nu, neměj obav. Jeho stav je sice vážný, ale teď už mu nehrozí nebezpečí. Alespoň pevně doufám, že s ním bude brzy zase všecko v pořádku.“

„Kde je? Víš o něm, Otče?“

„Vím. Je na cestě do Prahy.“

„Domů?“

„Ne právě domů. V tomto stavu jsem ho nemohl poslat rodičům. Můj robot s ním letí do Prahy a zařídil jsem, že ho odevzdá strýci Holanovi.“

„Kdy přiletí do Prahy?“

„Dnes k půlnoci, je Štědrý den. Víš o tom?“

„Věru, zapomněl jsem.“

„Není divu. Nuže, poslyš dále! Věděl jsem dobře, že jste oba padli do spárů lotrů, že jste vstoupili do cesty vrahům. Mohl jsem zakročit už dříve a předejít vašemu utrpení. Ale můj zákrok má vždy nejhorší účinky. Nerad ničím lidské životy. Nejsem kat. Ale trestám. Věděl jsem dobře o úmyslech vražedné dvojice a kapitána, kteří byli s celou posádkou vykonavateli vůle a rozkazů hamižného bídníka Maalmeese, který také už došel odplaty.“

„Jak?“

„Vyhořel. Jeho lodi, sklady zboží, obytný dům, vše je zničeno. Bleskem. Vlastně blesky, neboť jich bylo víc a na různých místech. A všecky v tutéž chvíli.“

„Což i náhoda může být poslem spravedlnosti?“

„Nebyla to náhoda. Byl jsem to já.“

„Ach, Otče, teď chápu! Tys zničil i loď Kamako.“

„Ano, Arne.“

„To je úžasné! Jak můžeš vytvořit…?“

„Dost. Všechno se dovíš, všechno poznáš, jako to poznal tvůj otec. Nejsou to žádná kouzla. Vyspělost techniky, nic víc. Nuže, Arne, osiřels. Nemáš na světě nikoho, jenž by tě poutal?“

„Nemám, Otče.“

„Věděl jsem to. Jiří má rodiče a sestru. Proto jsem se rozhodl vrátit ho domů. A také proto, že ten hoch je příliš lidský. Nemohu ho zde potřebovat. Ale o tobě jsem rozhodl jinak. Předně jsi sirotek, tvůj otec byl mým přítelem, na něhož stále vzpomínám. Byl to energický a charakterní muž. A ty jsi jeho syn. Vidím v tobě omládnutí Farinovy velké duše. Nuže, hochu, nabízím ti nový domov. U mne. Budeš mým plnomocníkem, až se zapracuješ, a po mé smrti mým nástupcem, vládcem v podsvětí, pánem celého světa. A budeš mým synem.“