Volání sirény – Pomsta

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Michaela Burdová

Volání sirény – Pomsta – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Michaela Burdová pochází ze Sestrouně u Sedlčan a psaní se věnuje od 16 let. Zatím napsala deset knih pro děti i mládež. Jejím literárním debutem se stala v roce 2008 fantasy trilogie Poselství jednorožců. Její třetí díl Záchrana Lilandgarie se umístil na 3. místě v ceně dětí ankety SUK za rok 2009. S celou trilogií se potom umístila mezi dvaceti nominovanými knihami na Zlatou knihu 2010 a také mezi dvaceti nominovanými autory. Trilogie Poselství jednorožců prorazila i do zahraničí. Koncem roku 2010 vyšla v srbském nakladatelství Evro Giunti a v říjnu roku 2014 se chystá na Slovensko. Poselství jednorožců se také dočkalo druhého vydání v podobě kompletu. Ten v roce 2015 vznikne i jako audiokniha.

Po Jednorožcích následovala další fantasy série Křišťály moci. V anketě SUK se staly druhý díl Hněv Pána ohně a třetí díl Věž zkázy 12. nejoblíbenější dětskou knihu za rok 2011.

Do temnější fantasy se autorka pustila se sérií o vlkodlacích Syn pekel. V ní se také poprvé objevují její vlastní ilustrace.

Kromě psaní se věnuje i malování. V lednu 2012 uskutečnila svou první výstavu. Maluje i obrazy na přání svých čtenářů. Zaměřuje se na malby a kresby ke svým knihám a na obrazy zvířat. Zvířata miluje a snaží se také zapojovat v boji za jejich ochranu, navštěvuje psí útulek, je členkou organizace Svoboda zvířat a  Nadace na ochranu zvířat , je sponzorkou lišky obecné v záchranné stanici Ochrana fauny v Hrachově a zajímá se o projekt Chrti v nouzi .

Více se můžete dovědět na  www.michaelaburdova.com .

Markovi z celého srdce

„Má láska k ní a má nenávist k ní jsou tak záhadně
propleteny, že ji sotva mohu vidět. Nikdy nevím,
kdo je kdo. Ona je mnou a já jsem jí
a my obě jsme jeden celek.“

Erica Jong

Prolog

„Ne! Zecku!“

Nemohla uvěřit, že je pryč.

Když jí ten večer zapípal mobil a ona si přečetla ese mesku, moc tomu nerozuměla. PROSIM, PRIJD ZA MNOU NA ZRALOCI ZUB. LIBAM TE, ZECK.

To jako myslí, aby za ním šla teď? V půl dvanácté v noci? Jenže Zeck se poslední dobou choval natolik divně, že byla ochotná se sebrat a opravdu se za ním na Žraločí zub vydat. Možná konečně pochopí, o co jde. Možná se jí konečně svěří. Nebo jí poví nějaké tajemství.

Oblékla si teplý svetr a džíny a potichu se vykradla z domu. Bylo to sice hodně zvláštní, ale kluci občas mívají praštěné nápady. Třeba Zeckovi schůzka uprostřed noci na útesu připadá romantická. Noel se při tom pomyšlení usmála.

Silnice byla osvětlená, ale cestička, která se stáčela bokem a vedla do travnatého svahu, tonula ve tmě. Noel zapomněla baterku a teď toho litovala. Slyšela různé strašidelné zvuky, ale pak si uvědomila, že jsou to převážně její vlast ní kroky šustící v trávě. Stejně ji to moc neuklidnilo, a tak zrychlila. Z té tmy na ni mohlo vyskočit naprosto cokoli!

Moře už bylo na doslech. Šumění a pleskání vody o skály dobře znala. Najednou se objevilo světlo. Mraky se protrhly a vysvitl měsíc. Noel se konečně trochu uvolnila.

Zeck stál na samém vrcholu útesu. Měsíc mu osvětloval plavou kštici a zvýrazňoval nápis na jeho zelené mikině. Noel byla celá zadýchaná, když se vyškrábala nahoru.

Usmál se na ni. „Myslel jsem, že nepřijdeš. Že ti to bude připadat bláznivý.“

„Trochu bláznivý to je,“ připustila. „A taky nebezpečný. Radši pojď dolů.“

Promnul si spánek, najednou se zatvářil bezradně.

„Zecku?“

„Myslel jsem, že nepřijdeš,“ opakoval.

„Co je ti?“

„Nevím, já…,“ rozhodil rukama. Ohlédl se k moři. „Já nevím. Ale nejde to zastavit.“

„Nechápu, o čem to mluvíš. Tys něco pil? Pojď za mnou a vysvětli mi to.“

„Já nikam nejdu, Noel.“

„Co to s tebou sakra je!“ rozčílila se.

„Všechno mě to mrzí,“ oči se mu zaleskly. Jsou to snad slzy? Ne, to určitě ne. Noel pocítila, jak se o ni otřel chlad. Zamrazilo ji po celé páteři. V břiše se jí usadil zlý pocit.

„Prosím tě, Zecku, pojď se mnou a promluvíme si. Najdeme lepší místo, jo? Tady je mi příšerná zima.“ Ve skutečnosti ji děsila ta prázdnota kolem něho. Stál na skále a vypadal tak zranitelně. Noel ho zatoužila stáhnout pryč, do bezpečí.

„Nemůžu,“ zašeptal. „Já nemůžu! Noel… já už to neovládám.“

„Co neovládáš?“

„Sám sebe.“

„Ale…“

„Musím to udělat.“

„Už toho nech, Zecku!“ pokoušela se o ni panika. Vy razila k němu blíž, on se však náhle otočil a zadíval se na temnotu pod sebou. Vítr mu rozvířil vlasy a opřel se Noel do obličeje.

„Zecku, pojď zpátky!“

Místo toho udělal krok vpřed. Pár kamínků se pod jeho botami rozdrolilo a spadlo do ztracena. Stál na úpl ném kraji srázu.

„Co to děláš!“ zakřičela na něho Noel. „Zecku! Pojď zpátky! Slyšíš mě! Pojď zpátky!“

Ohlédl se na ni a ona se po něm natáhla. Ucukl, ve tváři měl vepsaný děs. Náhle se pohnul a pak – zmizel.

„ZECKU!“

Noel tam stála naprosto strnule a sotva popadala dech. Něco příšerného jí uvnitř drtilo plíce. Zavrávorala, zamotala se jí hlava.

„Ne,“ zašeptala přiškrceným hlasem, padla na kolena a doplazila se na okraj skály. Vítr ji štípal do očí, ale slzy, které jí smáčely tváře, nezpůsobil on. „Ne, panebože… to ne!“ rozvzlykala se. „Zecku!“

Mohla by skočit za ním. Mohla by mu pomoct. Zachránila by ho? Byla tu šance, jenže… se nedokázala pohnout. Strach ji přišpendlil k zemi. Vybavil se jí ten pocit, když polykala vodu.

„Ne, prosím…“

Pak se po hladině rozlilo bílé měsíční světlo a vtom to Noel spatřila.

V těch vlnách byl obličej.

Dívá se na mě .

Ačkoli si ho Noel nestačila prohlédnout, byla si jistá, že viděla ženskou tvář.

„ZECKU!“

Kapitola 1

O rok později

Občas vážně přemýšlela o tom, že je tohle městečko prokleté. A občas to napadlo i všechny ostatní.

Zrovna mířila za svou nejlepší kamarádkou Kate a po cestě měla dost času probírat se svými ponurými myšlenkami. Před čtrnácti dny umřela Daisy, Katin pes. Teprve dnes byla Kate schopná vidět se s kamarádkami. Potřebovala se s tím trochu srovnat a Noel to chápala. Daisy byla členem rodiny deset let. Stejně jako byl Timtim čtrnáct let členem Noeliny rodiny.

Dlouho si lámala hlavu nad tím, jak má Kate utěšit. Bylo to přes půl roku, co Timtim odešel, a za celou tu dobu to nepřestalo bolet. Nebyl den, kdy by si na něj Noel nevzpomněla. Když ztratíte někoho, kdo tady s vámi byl po celé vaše dětství i dospívání a byl vám přítelem i v těch nejhorších chvílích – ať už zvíře, nebo člověk – nikdy se s tím doopravdy nesrovnáte. Nezbude vám nic jiného než tu sžírající bolest vzít a pohřbít ji tak hluboko, jak to jen jde. Teprve potom můžete žít dál.

Jenže hrozí, že se ta pohřbená bolest stane časovanou bombou. Nikdy totiž nezmizí, pořád čeká, až budete nepozorní a ona bude moct vybuchnout. Musíte ji pečlivě hlídat. Noel moc dobře věděla, že si nesmí dovolit vzpomínat. Bylo by to stejné jako zmáčknout spoušť. Bála se, že by tu bombu znovu pohřbít nedokázala. A tak ji nechávala hluboko, hluboko v sobě, uzamčenou, a doufala, že jednou přijde den, kdy se tam ta bomba usadí a pře stane být aktivní. Potom, teprve potom, si Noel bude moct dovolit vzpomínat s úsměvem.

Takže až se jí Kate zeptá, jestli to někdy přebolí, co jí má Noel odpovědět? Ne, nepřebolí. Smrt nikdy nepřebolí. Ale musíš si v sobě najít místo, schránku, kam uzamkneš bolest i s city a necháš je tam. Možná až potom se to zlepší, ale slíbit nemůžu nic.

Taková odpověď by Kate asi moc neutěšila. Ale lhát jí Noel nechtěla. To si kamarádka nezaslouží. Daisy byla úžasná, i Noel ji měla moc ráda, truchlení bylo v pořádku. Jenže když se do toho člověk ponoří, může taky truchlit celý život.

Zpočátku si myslela, že to bude její případ. Pohřbít bolest po Timtimovi pro ni bylo dvakrát tak těžké nejen proto, že ta bolest byla moc silná, ale i proto, že v sobě už jednu pohřbenou bombu měla. Zůstala v ní po Zeckovi a ani po roce o ni nesměla Noel zavadit. Hrozil výbuch.

Ke Kate to bylo asi patnáct minut chůze, takže si as poň stihla pročistit hlavu. Noel bydlela s rodiči a bratry na konci městečka, pod kopcem, hned u lesa. Naproti přes silnici se táhly oplocené louky plné sousedových ovcí. Nahoru do městečka se ale muselo jít opačnou stranou. Silnice tu byla lemovaná z jedné strany stromy a z druhé byl zelený kopec, na jehož vrcholu stál velký starý dům. Za ním rostly vysoké, strašidelné smrky, jejichž koruny se výhružně kývaly ve větru. Noel však dnes odvrátila hlavu, nechtěla zírat na ten dům tak, jak to měla ve zvyku. Dnes se chtěla soustředit na jiné věci.

Když se objevily první domy, byly po pravé straně, za pastvinami s koňmi slečny Lukasové, vidět v dáli zubaté útesy. A za nimi moře. Když se člověk zaposlouchal, sly šel ho hučet až sem. Nebylo daleko, pěšky tak deset minut.

Moře brzy zmizelo z dohledu, nahradil ho výhled na kamenné a cihlové domky. Zastavila se u autobusové zastávky, zaujala ji přeplněná nástěnka. Většinou tu visel jeden, maximálně dva papírky, k tomu nějaký ten plakát lákající na klubovou akci, koncert nebo diskotéku ve St. Ives, nejbližším velkém městě.

Dnes tu bylo oznámení o Rose, každoročních městských slavnostech, které se budou konat za čtrnáct dní. Na dalším plakátu se dočetla o blížícím se karetním turnaji anebo o soutěži v pití piva v sousedním městečku. Na první pohled ji ale zaujalo parte.

O tom, že zemřel pan Harris, už věděla. Vždyť o tom mluvili všichni. Znala ho docela dobře, byl to dědeček Bobyho, se kterým si jako malá hrála dole v lese na scho vávanou. Často se mluvilo o tom, že starý pán Harris hodně pije a má rád mladé slečny. Co na to Bobyho babička, už se radši nikdo neptal.

Zírala na parte a v hlavě už jí zase zněla ta slova. Prokleté město. Dřív ji to nenapadlo, až dneska, když přemýšlela o Daisy, Timtimovi, Zeckovi a smrti. Co když úmrtí pana Harrise bylo také jedno z těch nevy světlitelných?

Hned nad tím zakroutila hlavou a šla dál. Pan Harris byl starý pán. Určitě zemřel přirozenou smrtí.

Když vešla na dvorek, připadlo jí smutné, že ji nepřiběhla přivítat Daisy, jako to dělávala vždycky, když si Kate pozvala domů kamarádky. Teď byl dvorek prázdný a jaksi sešlý, jako by bez Daisy ztratil své kouzlo.

Proti své vůli si vzpomněla, jak po odchodu Timtima nedokázala na svou zahradu vkročit skoro dva měsíce. Timtim a zahrada k sobě neodmyslitelně patřily. Byla tam jeho bouda, na zemi se válely jeho hračky, které nikdo z rodiny neměl sílu uklidit. Nemohla tam jít, přesně na tohle její časovaná bomba čekala. Stejně jako nemohla jít několik měsíců na procházku do lesa, kam s Timtimem chodila celých čtrnáct let každý den a kde teď po něm zbyl jen jeho hrobeček.

Daisy měla hrobeček na zahradě. Noel se nerozhlížela, aby ho našla. Bála se, že by ji to příliš bolelo.

Katina máma se usmívala, snažila se svůj žal maskovat veselostí. Nabídla Noel buchtu a čaj, a ačkoli odmítla, naložila Noel plný tác, aby ho vzala s sebou do pokoje. Poslechla ji, v další vteřině už klepala na Katiny dveře.

Otevřela Anna. „Konečně,“ zašeptala. Vzala tác s buchtou a energicky ho položila na stůl. Kate seděla na posteli, objímala plyšového retrívra a snažila se usmívat stejně jako její máma.

„Ahoj, Noel, jen pojď dá l a zavři za sebou, prosím tě.“

Noel se přidala k Anně, z jejíhož výrazu jako vždycky nešlo vyčíst absolutně nic. Zadívala se na stůl, kde vedle buchty ležela ještě miska s brambůrky.

„Počítám, že tuhle past jsi tady nastražila přímo na mě,“ prohodila ke Kate a strčila si do úst pár lupínků. „A taky počítám, že dneska se hřešit může.“

„Nechápu,“ ozvala se Anna, „proč se pořád staráš o svou štíhlou linii, když stejně žádnou nemáš.“

Brambůrky Noel zhořkly v puse. „Díky.“ Podívala se na svoje boky. „Doufám, že jsi to myslela jako vtip.“ Podle jejího výrazu zjevně nemyslela, ale i na to už si Noel zvykla. Anna mluvila na rovinu. Slovo legrace jí nic neříkalo.

„Anně se to kecá, když je jak vychrtlina,“ snažila se situaci zlehčit Kate. Upřímně řečeno Anna měla k vychrtlině hodně daleko. Lepší by bylo přirovnat ji k modelce, superhvězdě nebo královně krásy. Noel byla vždycky přesvědčená o tom, že dokonalá krása neexistuje a všechny ty nádhery z filmů a časopisů jsou dokonalé jenom díky svým vizážistům, maskérům a odborníkům z plastické chirurgie. Ale když před půl rokem poznala Annu, tohle její přesvědčení se rozplynulo jako pára nad lesem.

Začaly si povídat o všem možném. Noel se snažila Kate rozveselit, a protože se Kate rozveselit chtěla, šlo to dobře. Plyšového retrívra ale nedala ani na chvilku z ruky. Noel jí ho skoro záviděla. Jeden čas se snažila sehnat plyšového Timtima, ale kolie nebyly nikde k mání.

Pak se rozhostilo ticho. Kate se neklidně zavrtěla. „Tak je tady další léto,“ vzdychla nakonec. „Musíte mi slíbit, že si ho pořádně užijeme, holky. Nechci tady celý měsíc jenom sedět a smutnit. Slíbíme si, že na tohle léto do smrti nezapomeneme!“

Kdyby jen Noel tehdy věděla, jak krutě pravdivou větu Kate vyřkla, bývala by křičela na protest!

„Minulý léto bylo skvělý,“ pokračovala Kate se zasněným úsměvem. „Pamatujete na ten víkend na chatě Zeckových rodičů? Větší srandu jsem snad nezažila. Zeck…“

Při tom posledním slově Noel bodlo u srdce. Měla pocit, že jí do něj někdo zarazil hřebík. Kate zmlkla, když si uvědomila, že narazila na ožehavé téma. Tíživé ticho se zavrtalo do každé z dívek jako další hřebík.

„Už je to rok a další člověk je mrtvej,“ vyhrkla Noel nakonec. Kate vykulila oči.

„Kdo?“

„Pan Harris.“

Katino vzrušení opadlo, vyměnila si ustaraný pohled s Annou. „Ale Noel, pan Harris umřel normálně .“

Noel trhla rameny. „Na umírání není nic normálního.“

„Je. Chci říct, když umřel přirozenou smrtí, jako stářím, třeba jako Daisy…“ Do očí jí okamžitě vhrkly slzy. Zmáčkla plyšáka kolem krku, div mu neutrhla hlavu.

„Měli bychom přestat mluvit o smrti,“ zasáhla Anna. „Ani jedna to nenesete dobře.“

Noel se ušklíbla. To byla celá Anna, vždycky zůstávala nad věcí. Možná proto tolika lidem lezla na nervy, ale zároveň ji všichni obdivovali.

Kate se najednou rozbrečela. „Nechápu, jak může být mrtvá. Ona… tedy byla pořád, celý můj život… jak – jak…“

Anna se zamračila. „Četla jsem, že lidem často pomáhá, když si koupí nové štěně. Zkuste to.“

Noel se pousmála. „Anna má pravdu. Nevím, co bych dělala bez Melounka. Asi bych se zbláznila.“

Kate se na Noel podívala uslzenýma očima. „Ale stejně… přebolí to někdy?“

Noel naprázdno polkla. Stáhlo se jí hrdlo. „Časem,“ zalhala.

Jen co vešla do dveří, přivítal ji Melounek. Skákal a štěkal a měl bláznivou radost, že ji vidí. Chvilku se s ním pomazlila a pak ho nechala, ať běží její návrat ohlásit rodičům. Seděli v obýváku a koukali na televizi. Byla neděle, jeden ze vzácných dnů, kdy táta nepracoval. Byl zedník a máma architektka. Co si Noel pamatovala, vždycky jim to klapalo. Důkazem bylo mámino rostoucí břicho, ve kterém se chystal na svět Noelin nový sourozenec. Jako by jich už takhle neměla dost!

Sotva vkročila na schodiště, ozval se ten nejotravnější z nich. Noel něco štíplo do ramene a hned na to do boku. Ten ďábelský smích si nešlo s ničím splést. Noelin mrňavý bráška Stevie se krčil nahoře za zábradlím a přitom na ni mířil kuličkovou pistolí.

„Pif! Pif!“ hihňal se. Vždycky jí připomínal skřeta.

„Stevene!“ zařvala. „Ty hnusnej, zakrslej –“

„Elie!“ zaječela máma přes zeď obýváku. Ta měla uši všude. „Víš, že nemáš být na brášku ošklivá!“

„Jo!“ přidal se Stevie a střelil Noel do stehna. „Poslouchej mámu!“

„Elie?“ máma se dožadovala nějaké odpovědi. Noel něco zahučela a přitom brala schody po dvou. Steven se dal s hlasitým řehotem na úprk.

Noel nesnášela, když jí máma říkala Elie. Odvodila si to od konce jejího jména Noel – El, takže zdrobnělina Elie. Hrůza. Už takhle bylo strašné, že dostala klučičí jméno, natož ho ještě komolit! Po dvou synech si totiž rodiče přestali dělat naděje a rovnou si připravili chlapecké jméno.

Noel nebyla takhle postižená sama. Máma měla zvláštní zálibu komolit jména všem členům rodiny. Tak třeba Noelin starší bratr Dominik byl už od narození Do mie a nejstarší Robert zase Robie.

Noel se hnala za tím mrňavým protivou, poháněná neodolatelnou touhou prohodit ho oknem. Už ho skoro měla, když si všimla, že má na hlavě nějakou divnou čepici – ne, vlastně to bylo něco rudého, omotaného kolem dokola…

„Stevene!“ zaječela, když jí došlo, co to je. „Za tohle tě stáhnu z kůže! Budeš trpět, budeš se vařit ve vlastní šťávě!“

„ÁÁÁÁ!“ Steven zaječel a vtrhl do jejího pokoje. Vzala za kliku ve chvíli, kdy zevnitř cvakla západka.

„Stevene! Varovala jsem tě! Od mého oblečení ruce pryč! Vlastně máš zakázanej vstup do celýho mýho pokoje!“

„Mám tvojí podprdu! Mám tvojí podprdu!“ zpíval Steven přes dveře. Noel si dokázala živě představit, jak na druhé straně poskakuje a směje se tím svým skřehotavým hláskem.

„Stevene! Hned otevři!“

„Mám tvojí podprdu!“

Tak a dost. Zamířila na konec chodby, odkud se ozýval hlasitý kravál. Zabušila na dveře s obrovským rudým nápisem:

ZÁKAZ VZTUPU

SOUKROMÝ POZEMEK

VYPADNI, STEVENE!

„Dome!“ V tomto domě byli jediní dva lidé, ze kterých měl Stevie nahnáno – táta a Dominik.

Dveře se rozlétly. Ohlušil ji hip hop. „Co je?“ osopil se na ni Dominik. Asi se zrovna vrátil od kadeřníka, protože ještě včera mu do čela padala ofina, a teď měl vlasy ostříhané strojkem.

„Potřebuju, abys z mýho pokoje vypudil Skřeta.“

Dominik protočil oči a pomalu přežvykoval žvýkačku. „A co za to?“

„To si děláš srandu?“

Dominik se zašklebil.

„Fajn. Neřeknu mámě, že jsem tě předevčírem viděla na hřišti kouřit.“

Dominik zrudl. „Já nekouřím, jasný? Jenom si občas potáhnu.“

Za jeho ramenem se vynořila další hlava. Byl to Marty, soused a Dominikův kamarád z dětství. Vypadal jako typický outsider – vyhublý, samé akné, ulízané vlasy, brýle a kostkovaná košile pečlivě zapnutá ke krku. Ale byl to hodný kluk. Sice se k Dominikovi moc nehodil a už vůbec se nehodil k jeho partě namachrovaných frajerů, stejně jim však kamarádství vydrželo. Dominik ho mezi kamarády nevodil, ale čas od času si doma zahráli střílečky anebo si vyrazili zakopat na hřiště, když tam zrovna nekralovala Dominikova parta.

„Ahoj, Noel,“ usmál se na ni Marty. Dominik jí právě vykročil na pomoc a Marty mu byl v patách. Noel si všimla velkého svítivého nápisu na bratrových teplákách – na pravé půlce jeho zadku. BAMBUS . Byla to nová módní značka, kterou se snažil zavést jeden Domův kamarád.

Noelin bratr zabouchal na dveře jejího pokoje. Oka mžitě se ozval škodolibý popěvek: „Mám tvojí podprdu! Mám tvojí podprdu!“

Noel trochu zrudla. Dominik se zakřenil a Marty se uculil jako malý kluk.

„To jsem já, Skřete, koukej odtamtud vypadnout, než ty dveře vyrazím.“

Chvíli bylo ticho.

„Tak jo, jdu na to. Ale můžeš se těšit, že potom tě roztrhnu jak –“

Cvakl klíček a dveře se otevřely. Stevie vylezl se sklo něnou hlavou. „Jenom jsem si hrál.“

Noel mu strhla podprsenku z hlavy a schovala ji za záda. Musel si vybrat zrovna tu červenou! Byl to jediný erotičtější kus jejího prádla. Všimla si, jak na ni Marty poulí oči. O to jí bylo trapněji.

„Zmiz,“ zasyčela na Skřeta a on poslechl.

„Ještě něco si bude má drahá sestřička přát?“ zapitvořil se Dominik, ale nečekal na odpověď. Otočil se a odkráčel. Ten svítivý BAMBUS na jeho zadku byl vážně pitomý. Člověk na něj musel pořád zírat.

Marty zůstal stát, ruce měl stydlivě v kapsách a nevěděl, kam s očima.

„Tak já…“

„Jak se máš?“ skočili si navzájem do řeči. Zazubil se, očividně potěšený Noeliným zájmem o konverzaci. Vlastně to byla jen zdvořilost, ale Noel měla radost, že on měl radost.

„Dobře,“ odpověděl. Zdálo se, že je to pravda, nějak podivně zářil.

„Že by v tom byla nějaká slečna?“ vyzvídala. Začervenal se, takže se trefila! Páni, napadlo ji – že by se mu konečně poštěstilo?

„No, a jak se máš ty?“ vyhrkl.

„Jde to. Snažím se vstřebat, že začaly prázdniny. Nějak mi to pořád nepřijde.“

„To bude tím počasím. Zatím ještě ani jednou nevykouklo sluníčko.“

„Aspoň je teplo.“

„Jo.“

„Ehm,“ odkašlala si. „Tak já půjdu. Užijte si s bráchou… ať děláte cokoli.“

Převlékla se do tepláků a mikiny a šla se podívat na internet. Měla v plánu po zbytek večera zůstat doma u seriálu nebo u knížky. Když zavírala internet, okem zavadila o ikonku v rohu monitoru. Chvíli na ni zírala. Ruka na myši sebou cukla, jako by ji chtěla otevřít, ale neudělala to. Neotevřela ji od té doby, co se to stalo Zec kovi. Nevěděla, jestli v tom dokáže pokračovat. Nevěděla, jak dlouho by měla truchlit a jestli je správné zase cítit radost. Co když je na to ještě brzy?

Vypnula počítač. Venku byla docela tma, jak bylo celý den zataženo. Nohy ji samy donesly k oknu. Netušila, proč zrovna ona musí mít výhled přímo na starý McCombeckovic barák tam nahoře na kopci. Pamatovala si, jak se se Zeckem smáli a říkali mu Dům hrůzy. Dneska jí to k smíchu nepřišlo. Opravdu to byl Dům hrůzy. Noel nechápala, jak se tam ten nový kluk mohl nastěhovat.

Zrovna při té myšlence se podívala dolů na ulici.

Byl tam!

Procházel se se svými dogami po silnici kolem ohrady. Trochu se jí zrychlil tep. Pohled na něho v ní vždycky vyvolal směsici strachu a vzrušení. Moc tomu nerozuměla, ale připadalo jí to jako varování, aby se držela dál.

Najednou se podíval přímo do jejího okna.

Noel ztuhla. Zírala na něho a on se díval na ni, jeho výraz byl nečitelný.

Konečně se pohnula a schovala se za závěs jako malá holka. Bylo to úplně pitomé, protože viděl, že se schovává. Znovu vykoukla a stáhlo se jí hrdlo – byl pryč.

Podívala se na všechny strany a zahlédla ho až na konci ulice, kde jí zmizel z dohledu.

Kapitola 2

Sice bylo zataženo, ale zároveň bylo teplo na letní šaty. Noel si oblékla krátké rozevláté v korálové barvě, Zeckovy nejoblíbenější. U oběda všechno zkazil Steven, když jí je pokecal dýňovou polívkou. Bůhví proč mu to připadalo ohromně vtipné. Legraci z toho měl i Dominik, a dokonce i táta se culil pod vousy.

Naštěstí měl Zeck oblíbené ještě jedny. Vážně si nechtěla připustit, že by za ten rok přibrala, ale teď to jinak nešlo. Sotva ty šaty přetáhla přes prsa. Ale nevypadá to zase tak hrozně, říkala si Noel, aspoň mám pořádné křivky, no ne? Beyoncé nebo Kim Kardashian se za svo je tvary taky nestydí!

Zamířila rovnou do malého květinářství na rohu ulice . Zarazilo ji, že tu pracuje Monika. Zaváhala, než vešla dovnitř, protože tu holku nemohla vystát. Nejspíš to má jako brigádu, napadlo ji, protože co Noel věděla, chodila na vysokou v Camborne. Jenže to už ji Monika zahlédla a vycenila na ni svůj chrup v oslnivém úsměvu. Teď už Noel nemohla couvnout.

Květinářství byla malá prosklená budka zaplněná květinami všeho druhu, a co se nevešlo dovnitř, bylo vystavené venku. Vonělo to tu tak silně, až se z toho člověku motala hlava.

Jeremyho si Noel bohužel všimla pozdě – už byla uvnitř a nedalo se utéct. Jeremy byl Dominikův kamarád a byl to on, kdo doplatil na Noelin první experiment s alkoholem před pár lety. Noel ho políbila a on jí to vrátil. Pak se líbali celý večer. To se stalo ještě před Zeckem.

Monika Jeremymu zrovna popisovala nějaký svůj nový objev. Údajně šlo o staršího kluka, který ji pořád uháněl a strašlivě moc po ní toužil. Určitě přeháněla. Noel potlačila zhnusení. Dominik té holce věnoval své srdce na stříbrném podnosu a ona ho klidně rozdupala. Chodili spolu docela dlouho, než se dozvěděl, že ho Monika podvádí. Nakonec to byla ona, kdo ho opustil.

„Zdravíčko, Noel,“ přerušila Monika náhle monolog a obrátila se přímo na ni. Jeremy, který si jí dosud nevšiml, se rozzářil: „Noel!“

„Ahoj, Jeremy,“ zamumlala a ze všech sil se snažila potlačit vzpomínku na jeho polibek. Od té doby spolu mluvili jen párkrát, ale Noel se pokaždé cítila trapně.

Monika odtančila za pult. „Tak co to bude?“

„Nevěděla jsem, že jsi zpátky ve městě,“ řekla Noel místo odpovědi.

„Tak teď už to víš,“ Monika nasadila jízlivý úsměv. Černě namalované oči jí zajiskřily. „Jak se má Dominik?“

„Skvěle,“ vypálila Noel. „Nikdy mu nebylo líp.“

„Tak to jsem ráda. Když jsme se viděli naposled, nevypadal chudáček moc dobře. Dokonce brečel.“

„To určitě! Možná tak štěstím, že se tě konečně zbavil,“ odsekla Noel a ukázala na bílou růži. „Vezmu si tuhle.“

Noel odtamtud vypadla, jak nejrychleji to šlo. Hřbitov ležel na kopci za městem, kousek od útesů. V tom květinářství ani pak po cestě si nepřipouštěla žádné emoce, ale teď, když procházela bránou hřbitova, už s tím bojovat nedokázala.

Špatně se jí dýchalo a srdce měla najednou těžké. Při padalo jí, že ji nohy neunesou. Jak se blížila k jeho hrobu, její nádechy byly čím dál přerývavější, protože se snažila ovládnout vzlyky. Slíbila si, že dneska nebude plakat.

Položila růži na náhrobek, hezky na jeho jméno. Klekla si a ruce složila do klína. Dívala se na ten kus kamene, na svíčky a další květiny, které mu sem dones li příbuzní, kamarádi a blízcí, a pořád jí to připadalo absurdní. I po roce odmítala přijmout skutečnost, že tam dole, pod tím kamenem a hlínou, opravdu leží Zeck.

Dneska je to přesně rok, co ho Noel viděla umřít. Za tu dobu se přesvědčila o tom, že nikdy nebude moct mi lovat nikoho jiného. On byl její první láska! Na tu se přece nezapomíná.

„Na tohle léto ses tolik těšil,“ zašeptala a potlačovala slzy. „Pamatuješ? Tyhle prázdniny měly být velkolepé. Měli jsme je prožít spolu.“

Nikdo nedokázal vysvětlit, co se Zeckovi stalo. Jasná sebevražda, říkali všichni. Případ uzavřen. Noel neřekla nikomu kromě Anny a Kate, že tam tu noc byla. Musela by prozradit, co viděla, a určitě by ji zavřeli do blázince. Ale ona není blázen. Věděla, že Zeckova smrt nebyla taková, jak si všichni mysleli. On by se nikdy nezabil.

Zrovna se chystala odejít, když strnula úlekem. Myslela, že vidí přízrak. Ale byla to dívka celá v bílém. Rusé vlasy jí vlály ve větru. Prošla za zídkou hřbitova, pohybovala se podivně pomalu a trhaně.

Vtom si Noel uvědomila, že ji zná. Byla to Amy, Zeckova sestra.

„Amy?“ zavolala na ni, ale neslyšela. Mířila k útesům. Noel proběhla bránou a vydala se za ní. „Amy! To jsem já, Noel!“

Srdce jí rychle tlouklo. Měla špatný pocit, ale nevěděla proč. Jako by se ve vzduchu vznášela jakási hrozba.

Dívka se zastavila na kraji srázu. Vítr jí trhal šátkem, který si držela kolem ramen, a cuchal jí vlasy. Dívala se na moře.

Vypadala tak křehce. Noel se bála, že ji ten vítr odnese, že se vznese vysoko do oblak a zůstane tam navěky.

„Amy?“ zašeptala, když stála skoro u ní. Asi přišla za bratrem, když však u jeho hrobu uviděla Noel, zřejmě ji nechtěla rušit – nebo s ním prostě chtěla být o samotě. Noel ji neviděla celý rok a najednou ji napadlo, že by si s ní měla promluvit, že ji to mělo napadnout už dávno.

„Amy,“ opakovala. Dívka se na ni ohlédla a usmála se. Noel okamžitě zamrazilo. Ten úsměv… ta tvář… byl to jen záblesk, ale Noel viděla šílence.

Stáhl se jí žaludek. „Promiň, jestli chceš být sama, ale já…“

Amyin pohled přinutil Noel zmlknout. Amy se na ni dál dívala a její výraz byl náhle děsivý.

„Ráda bych si s tebou popovídala,“ zkusila to Noel znovu.

Amy se opět usmála a obrátila se zpátky k oceánu. Bílé mraky se jí nad hlavou kupily a připomínaly cukrovou vatu.

Dole hučel příboj a narážel na skaliska.

„Amy?“

Najednou roztáhla ruce. Šál vyletěl do vzduchu a třepotal se v poryvech větru jako bílá holubice. Amy udělala krok vpřed a potom…

Noel vykřikla.

„NE!“

Chtěla vyběhnout za ní, ale strnula na místě. Nemohla odtrhnout oči od prázdného místa, kde ještě před okamžikem stála Zeckova sestra. Srdce jí divoce tlouklo.

Dlouho tam stála a zírala do prázdna.

Když konečně zavolala policii, zhroutila se. Našli ji sedět na útesu, kousek od místa, odkud Amy Withouseová skočila.

Lékaři ji odvedli a posadili ji dozadu do sanitky. Prohlédli ji a konstatovali, že kromě šoku neutrpěla žádnou újmu. Seděla v otevřených dveřích a nohama pohupovala nad zemí. Tak nějak ji to uklidňovalo.

Policisté zabezpečili místo činu, zatímco se čekalo na výjezdovou skupinu kriminální policie, která měla dorazit s technikem. Mezitím se jí ptali na spoustu věcí. Moc jim toho neřekla. Amy byla Zeckova mladší sestra. Po jeho smrti se nervově zhroutila, ale nic víc Noel nevěděla, protože o ní celý rok neslyšela.

Když znovu osaměla, zaslechla pár policistů, kteří měli zajistit místo činu, jak mluví o rozbitém těle a krvavé kaši, a udělalo se jí zle. Přímo pod útesem byla totiž malá pláž, takže Amy neskončila v moři.

Dorazili Noelini rodiče s bratrem. Máma ji okamžitě popadla do náruče, div jí svým velkým břichem nevyrazila dech. Táta ji chytil za ramena: „Není ti nic? Jsi v pořádku?“

„Já neležím rozbitá tam dole, tati. Zeptej se Amy, jestli je v pořádku.“

Táta si vyměnil znepokojený pohled s mámou.

„Jsi v šoku, Elie, to je v normální,“ usoudila máma a pohladila ji po vlasech. Najednou měla v očích slzy. „Je mi to tak líto. Že jsi musela něco takového vidět… to je tak strašné…“

Dominik stál stranou a sledoval hemžící se policisty. „Prej nebyla normální,“ prohodil z ničeho nic. Noel za mrkala.

„Cože?“

Dominik se k ní otočil s rukama v kapsách. „Zcvokla se. Vždyť víš, po tom, co se stalo Zeckovi…“

„Nevěděla jsem…“

„Chtěli ji poslat do blázince, ale rodiče pořád doufali, že se z toho dostane.“

„Proč mi to nikdo neřekl?“

„Nikdo před tebou o Zeckovi nechce mluvit, Noel.“

„Ale tohle se netýká Zecka!“

„Je to jeho ségra.“

Noel dostala vztek. Doslova se jím zalykala. Dusil ji, chtěla si ho všechen vybít na Dominikovi. Jenže to bylo zbytečné. Všechno bylo zbytečné. Zecka to zpátky nevrátí.

Táta jí pomohl na zem a opatrně ji odváděl do auta. A právě tehdy, když procházela mezi všemi těmi policisty a blikajícími majáčky, uviděla jeho.

Stál nahoře u brány hřbitova, byl celý v černém a pozoroval ji. Jeho dva psi mu seděli u nohou jako obrovské sochy.

Noel zamrazilo až do morku kostí. Bála se toho už nějaký ten týden, ale teď si byla jistá: ten kluk z Domu hrůzy ji sleduje.

Kapitola 3

Celou noc se Noel zdály zlé sny, takže se pořád probouzela. Když konečně k ránu zabrala, vděčně spala až do oběda. K jídlu však nešla, zůstala zalezlá v posteli a zírala do zdi.

Stále před sebou viděla obraz Amy v bílých šatech. Její šál třepotající se ve větru. A pak… nic. Najednou byla pryč a zpátky už ji nikdo nevrátí.

Proč? ptala se Noel dokola. Proč se to děje zrovna jí? Proč to musela vidět? Samozřejmě že to oživilo vzpomínky na Zeckovu smrt a Noel teď nevěděla, co si s tím počít. Drásalo ji to. Ta změť otázek byla k nesnesení. Tohle přece nemůže být náhoda! Zeckova sestra si nemohla vybrat stejnou smrt jako její bratr úplnou náhodou.

Odpoledne ji přišla navštívit Anna. Jakmile Noel uviděla, zamračila se. Noel napadlo, že buď vypadá tak příšerně, nebo se jí v obličeji odrážejí všechny ty černé myšlenky.

Anna si k ní sedla na postel. „Tohle se nemělo stát.“

„Co tím myslíš?“

„Nejdřív jsi viděla Zecka, teď jeho sestru.“

„Jo,“ Noel si natřásla deku, „proč jinak bych se tady celej den utápěla v sebelítosti.“

„A s tím musíš přestat,“ prohlásila Anna, vstala a dala ruce v bok. „Smutek a všechny ty další zbytečné emoce člověku jen škodí.“

„Jo, ale co s tím mám podle tebe dělat?“

„Necítit je. Jsi tady zavřená a pořád na to myslíš. Tím to všechno jen zhoršuješ.“

Noel pokrčila rameny. Anna měla možná pravdu, jenže se jí to lehce říkalo. Noel zkrátka neměla náladu cokoli dělat. Anna by všechno to, co se Noel stalo, možná zvládla líp. Byla silná a sebejistá a nic si nepřipouštěla. Aspoň navenek.

„Je důležité, abys šla ven na čerstvý vzduch,“ rozhodla vzápětí. „Tak honem, vstávej.“

Noel zakoulela očima. „Já nevím…“

„Nemáš na vybranou. Přinutím tě, když budu muset.“

„Fajn,“ odfrkla si Noel. Zatímco se hrabala z postele, Anna se rozhlížela po jejím pokoji. Noel si na něm dávala záležet, protože v něm trávila hodně času. Nebo aspoň kdysi, když ještě pracovala na počítači… Zdi měly střídavě fialovou a bílou barvu. Závěsy na okně a křeslo v rohu vedle nočního stolku, které bylo plné plyšáků, byly také fialové, zatímco květináče na parapetu a svíčky na poličce bílé. Nad postelí měla Noel velkou koláž fotek s rodinou, se svými kamarádkami a se Zeckem, ale i se svými mazlíčky – s Timtimem a Melounkem. Na nočním stolku stála zarámovaná fotografie, kde ji Zeck líbal na tvář. Nad psacím stolem naproti měla pověšený obrovský plakát běluh a vedle stála její knihovnička.

„Kam vůbec jdeme?“ zeptala se Noel otráveně. Anna se mezitím probírala její skříní.

„K moři.“

„Proč zrovna k moři?“

„Říkala jsi přece, že bojuješ se svým strachem. Je na čase dát si lekci.“

„Zrovna dneska? Radši bych zůstala tady.“

„Ne. Včera byl odliv. Na pláži budou mušle.“ Anna nakonec vytáhla delší fialový svetřík a legíny. „A radši se namaluj, máš příšerné kruhy pod očima.“

Noel se pokoušela ještě nějakou chvíli protestovat. Amy Withouseová skočila z útesu . Jít den po její sebevraždě k moři bylo dost divné a pro Noel hlavně těžké. Samozřejmě byly dost daleko od místa, kde se to stalo, ale stejně to nebyl dobrý pocit. Jenže Anna trvala na tom, že pokud se chce člověk přenést přes něco ošklivého, měl by to udělat hned a razantně. Noel už takhle měla z moře strach, neměla by ho ještě podporovat spojením s Amyinou smrtí.

Se svým panickým strachem z vody bojovala. Často chodila na pláž dívat se na vlny, časem je dokonce nechala, aby jí omývaly kotníky. Byla přesvědčená, že je to úspěch vzhledem k tomu, že před pár lety by se k vodě ani nepřiblížila.

Procházely se s Annou po pláži a vlhký písek se jim usazoval mezi prsty u nohou. Boty si nechaly opodál u skály pod útesy. Vlnky se pěnily a vsakovaly do žlutého písku, ve kterém jako kvítky svítily malinké mušličky. Kamarádky je sbíraly do kelímku, Noel se líbily ty zatočené do špičky. Většinou v nich žili raci poustevníčci, ale tyhle byly prázdné.

„Tak už to vím jistě,“ vyprávěla Noel. „Ten kluk z Domu hrůzy mě sleduje.“

„Říkala jsem ti to,“ odpověděla Anna a zatvářila se zlostně.

„Nemám z toho dobrý pocit.“

„To je dobře, protože vypadá nebezpečně. Měla by ses od něj držet dál.“

„To dělám! Ale on vyhledává mě! Včera tam byl taky, na útesu, po tom, co Amy skočila.“

„Zajímalo by mě, o co mu jde,“ dumala Anna, zatímco zkoumala jednu perlově bílou lasturu. „Něco ho k tobě přitahuje…“

„Co to plácáš, prosím tě,“ zarazila ji Noel. Anna sebou trhla, jako by si neuvědomila, že mluvila nahlas.

„Vážně, Noel, měla bys zapomenout, že existuje.“

„Stejně by mě zajímalo, kde vzal tolik peněz,“ uvažova la Noel a Anna se zamračila. Asi ji rozladilo, že Noel její varování nebere dostatečně vážně. „No, řekni, mladej kluk a koupí si tak obrovskej barák? Sice vypadá na spadnutí, ale cena byla i tak vysoká, asi kvůli těm pozemkům.“

„Neměla bys do toho strkat nos.“

„A ty bys neměla bejt pořád tak upjatá,“ zašklebila se na ni Noel. Anna pohodila svou černou hřívou a zatvářila se, jako by Noel nic neřekla. Noel záměrně změnila téma, ačkoli věděla, že ji tím naštve ještě víc.

„Všimla sis, že ještě oficiálně ani nezačalo léto a už je tady jeden mrtvý? Vlastně dva! Ještě pan Harris.“

Anna ji provrtala pohledem. „Snad s tím nebudeš zase začínat?“

„Klidně se s tebou vsadím, že do pár týdnů buď někdo záhadně zmizí, nebo se utopí.“

„Nezapomínej, že do tvé teorie jedna věc nezapadá. Amy byla dívka. Netvrdila jsi, že tu v létě umírají jen muži?“

„ Převážně muži,“ zdůraznila Noel. Ale byla pravda, že tomu rozuměla čím dál míň. Přesto byla odhodlaná svou teorii dokázat. I to bylo jedním z důvodů, proč chtěla překonat svůj strach z vody. Potřebovala totiž chodit k moři.

Došly až ke starému dřevěnému domku. Stál na skále nad mořem a přímo pod ním se rozprostírala malá pláž. Bylo tu i krátké molo a v písku zabořená děravá, rozpadlá loďka, kterou se nikdo neobtěžoval odklidit.

I tenhle domek v Noel svým způsobem vyvolával strach. Stejně jako o Domu hrůzy, i o něm se toho hodně povídalo a ten domek měl svou temnou minulost. Proto asi zůstával tak dlouho opuštěný. Vtom se za záclonou někdo pohnul.

Noel se lekla tak, až málem zaječela. Přísahala by, že v okně viděla postavu!

„Někdo tam byl,“ vyhrkla. „V tom domě!“

Anna se zamračila, zadívala se na domek a potom zpátky na kamarádku. „Je přece léta opuštěný.“

„Jo, ale já jsem viděla…“

„Měla bys s tím vším už konečně přestat!“ vyjela na ni úplně nečekaně. Noel na ni zírala. „Pořád se zaobíráš minulostí a dovádí tě to k šílenství! Zeck je pryč, je mrtvý a mrtvý zůstane. Nikdy tě nenapadlo, že tě možná nemiloval tak jako ty jeho?“

„Co to povídáš…“

„Že ho máš v hlavě jako nějakou modlu.“

„Chodili jsme spolu rok a tři měsíce! Za tu dobu bych snad poznala, kdyby mě nemiloval. Nevím, kam tím míříš. “

„Mířím k tomu, že začínáš bláznit, Noel.“ Anna svá slova potvrdila mávnutím ruky k domku.

„Já neblázním. Vím, že se tady děje něco hodně zlého a přijdu na to. Včera to byl přesně rok, co Zeck skočil ze Žraločího zubu, a jeho sestra ho v ten samý den následuje? Nevymluvíš mi, že tohle není náhoda.“

Anna to vzdala. Noel to poznala podle toho, že našpulila spodní ret. Dělala to nevědomky vždycky, když nad něčím rezignovala anebo si prostě jen myslela, že nemá smysl plýtvat energií na nějakého pitomce. Ten pitomec teď zřejmě byla Noel.

„Poslyš,“ změnila téma, „Kate se chce dnes večer odreagovat, a tak přijala pozvání od kluků z našeho ročníku do Střízlivé kočky . Myslím, že i ty se potřebuješ odreagovat .“

Dřív, před tímhle vším, se Noel ráda bavila. Chodila na všechny párty a večírky a narozeninové oslavy, na které ani nebyla zvaná, jen aby mohla řádit až do rána. Bylo to divoké období, kdy se poprvé seznámila s alkoholem. Když poznala Zecka, pití a řádění ji omrzelo, a proto prostě začala normálně žít. Kdyby věděla, že to bude na tak krátkou dobu, víc by si to užila.

Zkřížila paže: „Nechce se mi.“ Ve skutečnosti nad tím uvažovala. „Ale udělám to pro Kate.“

„Fajn. Vyzvedneme tě v osm.“

Snažila se vytáhnout z Dominika všechno, co ví o Amy. Bohužel toho nevěděl moc. Jenom to, co se povídalo. Po smrti bratra se zbláznila a zůstávala zavřená doma. Aspoň ale Dominik doporučil Noel jedno jméno – které ji ani trochu nepotěšilo. Ten dotyčný má totiž sestru, která bývala Amyina nejlepší kamarádka a občas za ní v jejím těžkém období i zašla. To jméno bylo Jeremy.

„Proč ti o to tolik jde!“ rozčiloval se Dominik, zatímco mezi kupou špinavého prádla hledal deodorant.

„Protože chci zjistit, co se stalo Zeckovi, stůj co stůj.“

„Zabil se. To se stalo.“

„Ne. Nebylo to jen tak.“

Dominik vytáhl deodorant zamotaný ve svých trenkách a podíval se na sestru. „Noel, vím, kam tímhle vším míříš, ale je to kravina. Všichni si budou myslet, že jsi cvok. Zavřou tě do blázince.“

„To proto popíráš, že bys tehdy něco viděl?“ rýpla do něho. Věděla přesně, že je to kvůli tomu.

„Nevím, co myslíš.“

„Víš. Tehdy před devíti lety. U moře. Topili jsme se.“

„Nech toho, jasný?“ rozhodil otráveně rukama. „Jsi vážně cvok!“

„Tys to viděl taky. A víš, co se tady děje každý léto od tý doby.“

„Běž pryč, Noel.“

„Fajn,“ rázně odkráčela, ale ve dveřích se ještě ohlédla. „Ty někam jdeš? Je úterý.“

„U  Kočky mají otevřeno každej večer.“

Vrátila se do svého pokoje. Neřekla mu, že do Kočky jede taky, protože by ho to naštvalo ještě víc. Nerad pařil se svou mladší sestřičkou za zády. Jednu výhodu to ale přece mělo. Když jede Dom, znamená to, že jede i Jeremy.

Ne že by byla Noel nadšená z toho, že s ním musí mlu vit. Od toho incidentu s líbáním se mu důkladně vyhý bala. Jenom doufala, že nepoznal, že to byla úplně první pusa, kterou nějakému klukovi dala. A ještě víc doufala, že nic z toho nevyžvanil Domovi, protože ten by se asi pominul. Měl otravnou tendenci Noel ochraňovat a odhánět od ní všechny potenciální nápadníky. I se Zeckem měl problém, ačkoli spolu vycházeli celkem dobře. Ale Zeck nepatřil do Domovy party, byl fotbalista, zatímco Dominik se od rána do večera proháněl na skejtu.

Noel přemýšlela, co si vezme na sebe. Pečlivě zatáhla závěsy, aby neviděla na Dům hrůzy a hlavně aby Dům hrůzy neviděl na ni. Vyndala lesklé legíny, které vypadaly jako kožené, ovšem kožené rozhodně nebyly. Dávala si záležet, aby kupovala oblečení jen z umělé kůže. Nehod lala mít na svědomí všechna ta zvířata, která musela trpět a umřít, aby si nějaký ubožák mohl obléct pravou kůži.

K legínám si vybrala delší tyrkysové tílko s perličkami ve výstřihu. Zrovna shodila tepláky a soukala na sebe těsné legíny, když zaslechla smích.

Zarazila se. Najednou bylo ticho.

Pak ji to napadlo. Klekla si na zem, aby viděla pod postel.

Steven zapištěl jako lapená krysa.

„Ty mrňavej skřete! Koukej odtamtud vypadnout, nebo přísahám, že tě vytáhnu za uši!“

Vylezl a chtěl pláchnout, ale chytila ho za tričko. Měl u sebe totiž tátův mobil. „Ty jsi mě nahrával?!“

„Ted říkal, že svojí ségru taky natočil, jak se svlíká, a potom to dal na internet! Byla to děsná legrace!“

Noel měla chuť utrhnout mu hlavu. „Neměl by sis hrát s mobilem! Řeknu to tátovi.“

„Né!“ začal vřískat. Když už to Noel nemohla vydržet, nechala ho běžet. Zamkla dveře a potom se v klidu převlékla.

Střízlivá kočka byl jeden z nejoblíbenějších klubů pro mladé v St. Ives, nejbližším velkém městě odtud. Nebylo to daleko. Do Zennoru to byly pouhé čtyři kilometry a ze Zennoru do St. Ives dalších devět kilometrů. Autem se jelo asi čtvrt hodiny, ale jezdily tam i autobusy. Mámě se přirozeně moc nezamlouvalo, že se Noel jede bavit až do St. Ives.

„Počkej, Elie, mně se to moc nelíbí,“ začala. Zrovna vyndávala talíře z myčky. „Ani ses nás nedovolila.“

„Mami, prosím tě, přece už mi bude osmnáct!“

Máma zamlaskala na znamení, že se jí to vůbec, ale vůbec nelíbí. „Je to moc daleko.“

„Vždyť tam dvakrát týdně jezdíš nakupovat.“

„Jenže teď je večer a vrátíš se bůhví kdy… A navíc po tom včerejšku… Nevím, jestli je to moudré rozhodnutí, Elie.“ Máma se odmlčela, zatímco utírala nádobí. „Volal strýček John. Ptal se na tebe.“

„Jak se má?“

„Dobře. Když má teď volno, chodí hodně na ryby.“ Máma se podivně uchichtla.

„Co je?“

„Nic. Jen mi zněl až podezřele spokojeně.“

Noel povytáhla obočí. „A to je špatně?“