Pan Buřtík a Pan Špejlička

Zdeněk Svěrák

© Zdeněk Svěrák, 1971, 1972, renewed 2010, c/o AURA - PONT, Praha Illustrations © Jiří Votruba, 2010

www.albatros.cz

ISBN 978-80-00-02681-7

Obsah

JAK SE TI DVA SEZNÁMILI

JAK PROTRHLI SMŮLU

LEKÁRNA U BÍLÉ MYŠKY

JAK SE TI DVA SEZNÁMILI

Když se pan Buřtík a pan Spejlička poprvé setkali, dali se do smíchu.

„Nic ve zlém, pane,“ řekl pan Špejlička, „ale čemu se tak zvesela smějete?“

„Já se směju nám dvěma,“ odvětil pan Buřtík.

„Já se také směju nám dvěma!“ zvolal pan Špejlička. „My vypadáme, co? Jeden jako sud a druhý jako tyčka.“

Poněvadž se jim nechtělo do loučení, když se sotva seznámili, zašli spolu do restaurace Rozmarýnka. Pan Buřtík řekl číšníkovi: „Začněte nosit tlačenku s chlebem.“

Pan Špejlička si poručil šálek lipového čaje a jednu sušenku. „Něco mi říká,“ naklonil se k panu Buřtíkovi, „že my dva bychom se měli stát kamarády.“

„Já si to myslím také,“ řekl pan Buřtík a odstrčil dvanáctý talíř s několika slupičkami od tlačenky.

Rozhodli se, že si na to nové přátelství připijí. Pan Špejlička lipovým čajem a jeho kamarád zamilovanou limonádou značky Bublinka. Potom dostal pan Špejlička skvělý nápad.

„Právě tady čtu v novinách,“ povídá, „že ve městě Žatci zastavil slavný cirkus Evropa. Co kdybychom zkusili štěstí jako směšná dvojice neboli komické duo?“

„Myslíte, že bychom to svedli?“ váhal pan Buřtík.

Ale to už pan Špejlička platil útratu, Z a divoce mávaje svýma tenkýma ručičkama, prohlašoval:

„My dva? Cha! My se jen postavíme vedle sebe a nikdo se smíchy neudrží!“

A skutečně - koho cestou k nádraží potkali, ten se na ně usmíval. Pouze jeden člověk se neusmíval. Na zádech nesl pytel a v něm se něco hýbalo.

„Co máte v tom pytli?“ uhodil na něj pan Buřtík přímo.

„Štěňata. Narodilo se jich moc a nikdo je nechce. Jdu je utopit,“ řekl člověk.

„Lžete!“ rozlítil se pan Špejlička. „Že je nikdo nechce? My například je chceme. Viďte, pane Buřtíku?“

A měli tři psíky. Sotva ušli pár kroků, div nezakopli o vrabce.

„Rekl bych, že je nemocný,“ hádal pan Buřtík.

Pan Špejlička vzal vrabce na dlaň.

„Nemocný není, ale neumí ještě létat. Je to batole.“

A měli v pytli tři štěňata a vrabce.

Na nádraží se však naši kamarádi dostali do úzkých. Pan Buřtík nemohl nastoupit do vagonu, protože byl tak silný, že se neprotáhl dveřmi.

„Jeďte sám,“ řekl panu Špejličkovi, „přijedu za vámi nákladním vlakem.“ Ale nádražní úředník vystrčil hlavu z okénka jako kukačka z hodin a pravil:

„Jiným vlakem než osobním vás přepravovat nelze, jelikož jste bohužel osoba.“ Naštěstí šel právě kolem strojvůdce Příhoda. „Cestujte jako spoluzavazadlo,“ pošeptal panu Buřtíkovi. „Budete hladce naložen do služebního vozu, který má dveře jako stodola.“

„Rychle k bednáři!“ vykročil pan Špejlička.

Bednář vyrobil pro pana Buřtíka bednu na míru.

„Napíšu na ni NEKLOPIT! Aby vás na dráze zbytečně neobraceli,“ řekl.

„To nepište,“ namítl pan Buřtík, „ať mě raději obracejí, neboť nevydržím dlouho v jedné poloze.“

„Pak tedy napíšu KLOPIT! A budete chvíli na zádech, chvíli na břiše a chvíli na boku,“ navrhl mistr bednář.

A při tom zůstalo. Pan Buřtík vzal bednu na záda a šli zase k nádraží. Cestou koupili rohlíky a mléko pro svá zvířata, tři kilogramy tlačenky, dva bochníky chleba a dvanáct limonád značky Bublinka, aby měl pan Buřtík do vlaku svačinu. Pan Špejlička zaskočil také do hračkářství, a když se vrátil, řekl:

„Tady máte, aby vám nebylo v bedně smutno.“

A dojatý pan Buřtík spatřil na své dlani lesklou foukací harmoniku Virtuos.