Příběhy na lehátko

Danka Šárková

LÁSKA

☺

Copyright © 2014 Danka Šárková

ISBN 978-80-7486-138-3 (ePub)

ISBN 978-80-7486-139-0 (mobi)

ISBN 978-80-7486-140-6 (PDF)

1. Na prince ve svém věku nevěřím, ale…

Vracela jsem se autem domů po náročném dni. Na palubce mého vozu zase rozsvítilo to hladové oko, které mi jasně dávalo už pár kilometrů najevo, abych dojela k nejbližší čerpací stanici a nakrmila svého plechového miláčka benzínem. Ten den jsem byla totálně vyřízená, dokonce jsem zvažovala, zda vůbec mám sednout za volant. Mám pocit, že se v mém životě během posledního týdne vše otočilo tím špatným navrch.

„Proč mám špatné období? Co mám dělat?“ zakřičím v autě, kde jsem byla sama, abych si alespoň trošku ulevila.

Jsou to dva měsíce, co jsem přišla o práci. Šéf mě postavil před hotovou věc:

„Nemůžu si vás dovolit tady dál zaměstnávat, společnost má finanční problémy. Musím vám dát výpověď z organizačních důvodů.“

„A co budu dělat dál?“ zmohla jsem se jen na odpověď.

Nakonec jsem pochopila, že i on má problém s tím, jak jeho firma přežije. Zachoval se slušně, dostala jsem tři odstupné platy a v pozici nezaměstnané ženy vycouvala z kanceláře. Čekala jsem podporu od svého přítele, a namísto toho mě silně zasáhla realita, kterou jsem opravdu nechtěla slyšet:

„Něco si najdeš, jsi silná žena, ty všechno zvládneš.“

Aby toho nebylo málo, nezapomněl dodat, že je ženatý, má svoji rodinu a že mě jasně upozorňoval na to, že víc než jednou týdně, někdy dvakrát, si na něho nemám dělat nároky.

„Potřebuju oporu, chápeš to?“ tvrdila jsem mu se slzami v očích.

V ten okamžik jsem začala směřovat náš vztah k rozchodu.

„Nechci být tvá milenka, k ničemu to nevede. Končím,“ oznámila jsem mu včera při obědě. Měl pocit, že si z něho dělám srandu. Probdělé noci, kdy jsem zvažovala, zda mám v tomto vztahu pokračovat, nebo ne, mi daly sílu a já se rozhodla k tomuto závažnému kroku.

Jela jsem dál svým autem směrem k domovu a třídila si myšlenky. Dnes mi maturovalo dítě. Od jedné hodiny odpolední jsem nemohla nic dělat a měla jsem pocit, že zkoušku z dospělosti skládám já. V půl šesté jsem se konečně dozvěděla verdikt.

„Mami, nedali mi to z práva. Budu dělat opravnou zkoušku na podzim.“

V tu chvíli jsem jen polkla. Co na to říct? Věděla jsem, že nevzal učebnici do ruky, že na vše kašlal, svatý týden proflákal s kamarádem na chatě. Copak já za to můžu? Poslední rok bydlí u svého otce a dělá si, co chce. Jela jsem směrem k domovu a to hladové oko na palubce už svítilo jako neonové světlo.

„Vím, že chceš benzín, ale kde mám pořád brát peníze?“ zašeptala jsem potichu svému autíčku.

Vtom mi přišla smska od syna:

„Je to tvoje vina, že jsem neodmaturoval, měla jsi na mě dohlédnout.“

Koukala jsem na displej a moc to nechápala. Vzápětí mobil zvonil a já ho zvedla. Volal po roce můj exmanžel.

„Proč ses o našeho Zdeňka nepostarala? Doufám, že si uvědomuješ, že neodmaturoval! Můžeš za to ty.“

Jen jsem si lehce dovolila připomenout, že před rokem utekl k němu, jelikož doma s bráchou ho to nebavilo a mě odmítal vzhledem k plnoletosti respektovat.

Pípla mi další smska:

„Brácha měl havárii, snad to bude dobrý, je v nemocnici.“

To mi oznamovala švagrová Věra. Po dalším telefonátu, tentokrát s ní, jsem se dozvěděla, že šlo naštěstí jen o plechy a snad to nebude nic vážného.

Zastavila jsem auto u krajnice. Tekly mi slzy. Pane Bože, co bude dál? Jsem nezaměstnaná, živím jedno dítě, jsem bez přítele, starší syn se neučí a propadl u maturity a můžu za to já. Exmanžel mě nenávidí, nikdy mi neodpustil, že jsem se s ním kvůli alkoholismu rozvedla, a můj brácha je v nemocnici. Kdy tohle skončí? Po několika minutách jsem byla schopná pokračovat dál v cestě. Zastavila jsem u stojanu malé „benzínky“ kousek od ulice, kde bydlím. Mám pocit, že tohle bude poslední nádrž a pak už nebudu mít ani na vlak.

„Co tak pozdě. Víte, kolik je hodin?“ vyběhl z prodejny pán a křičel na mě.

„Už máte zavřeno? Do kolika jste v provozu?“ ptala jsem se a pistoli od stojanu, odkud mi do nádrže tekl natural 95, jsem už měla vraženou do auta. Asi už měl hotovou uzávěrku a byl naštvaný, že jsem přijela.

„Máme do devíti, ale samozřejmě si načerpejte.“

Bezmyšlenkovitě jsem vešla do prodejny a chtěla zaplatit. Sáhla jsem do kabelky a nemohla najít peněženku.

„Je to pět set korun, rovných“ říkal ten pán na druhé straně pultu.

„Já asi nemám peněženku,“ odpověděla jsem a začala zmatkovat.

„Co vám je, mladá paní? Jste celá zelená, klepete se. Tu peněženku najdeme, nebojte se,“ mile se mě snažil uklidnit.

„Já už nemůžu,“ sesypala jsem se na židličku u nápojového automatu. Ten pán zamkl dveře a mně bylo vše úplně jedno. Měla jsem pocit, že jsem zralá na hospitalizaci v psychiatrické léčebně.

„Dáte si kafe a pak prohlídneme celé auto. Určitě vám ta peněženka někde vypadla.“

„Mám v ní všechny platební karty, doklady…“ šeptala jsem. Byla jsem přímou ukázkou toho, jak vypadá ženská před zhroucením. Představa, že mě čeká nahlásit na policii, že jsem ztratila doklady, a jejich nové zařizování, je příšerná. Taky musím zablokovat v bance karty. Skutečnost, že na účtu nic není a v brzké době nebude, mi v tu chvíli nedocházela.