Jill Murphyová

Čarodějnice školou povinné

Akademie v ohrožení

Copyright © 2005 by Jill Murphy

Cover Illustration © Jill Murphy, 2005

Illustrations © Jill Murphy, 2005

Translation © Tomáš Bíla, 2011, 2014

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2014

ISBN 978-80-7388-875-6

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

O AUTORCE

KAPITOLA PRVNÍ

KDYŽ ŽÁKYNĚ Akademie slečny Krákavé pro čarodějnice první den zimního pololetí přistávaly na školním dvoře, panovalo téměř tropické horko. Jen žačky prvního ročníku přicházely do školy pěšky, protože se ještě nenaučily létat na koštěti. Všechny ostatní dívky, a samozřejmě i jejich učitelky, se k budově snášely z nebes jako hejna černých vran. Byl to opravdu působivý pohled.

Školní rok se na akademii dělil na dvě dlouhá pololetí, takže dívky v předepsaných uniformách často trpěly horkem, nebo zimou.

„Tohle je typické,“ pomyslela si Mildred Virválová a otráveně zavrtěla prsty u nohou navlečených do tlustých ponožek a těžkých zimních bot. „Když jsme přiletěly na začátku letního pololetí, málem jsme umrzly, a teď zas tohle.“

Mildred čekal na Akademii slečny Krákavé už třetí ročník. Byla to úleva, že se sem opět může vrátit, když se jí celé dva roky lepila smůla na paty a její třídní učitelka slečna Metlová (nebo Metla, jak jí děvčata přezdívala) ji bedlivě sledovala na každém kroku. Ale tento rok se Mildred cítila mnohem klidnější. Během prázdnin absolvovala čtrnáctidenní kurz bezpečného létání na koštěti (jehož název byl ovšem v jejím případě zcela zavádějící), získala osvědčení o letecké způsobilosti a maminka jí za odměnu koupila nové koště. S Mourkem, jediným mourovatým kocourem ve škole (všechny ostatní čarodějky měly předpisově černé kočky), to bohužel nebylo o mnoho lepší než dřív - vlastně to nebylo o nic lepší. Samozřejmě si za dva roky zvykl na létání na koštěti, ale pořád ho upřímně nenáviděl a sedával na něm skrčený, takže vypadal jako vyděšené morče, anebo si na ně rovnou lehal, aby se mohl lépe držet. Byl to však stále ten roztomilý kocourek, který ji dokázal krásně zahřát, když do kamenné budovy pronikl ledový zimní vítr, a Mildred ho milovala z celého srdce.

Před vysokou zeď kolem školního dvora se přenesla poměrně ladně, ačkoli se koště prohýbalo pod vahou velkého kufru, a úspěšně přistála vedle přístěnku na košťata.

„To nebylo špatné, Mildred Virválová,“ ozval se zevnitř posměšný hlas. „Ty jsi snad o prázdninách byla na transplantaci mozku, ne?“

„Taky tě ráda vidím, Ethel,“ odtušila Mildred nevesele, když poznala, kdo na ni mluví. Ethel Svatoušková byla nejlepší žákyní v jejím ročníku. Z každého předmětu měla skvělé známky a navíc byla miláčkem všech učitelek, což jí bohužel poněkud stouplo do hlavy, takže se ke svým spolužačkám chovala, jako by jí nesahaly ani po kotníky. A Mildred, která vynikala pouze svou všestrannou neschopností, se terčem jejích posměšků stala už od samého začátku prvního ročníku.

Mildred sňala zavazadlo z koštěte a to pověsila na háček pod svým jménem. Vždycky ji potěšilo, když na počátku nového roku viděla svou jmenovku u držáku na košťata, u věšáku na pláště a na dveřích do ložnice. Jako kdyby všichni počítali s tím, že se zase vrátí. „Mildred Virválová“ - stálo tam, jako kdyby na světě opravdu něco znamenala.

„Hezké koště,“ pokračovala Ethel. „Pro někoho jako ty je ho možná až škoda.“

„Nezačínej, Ethel,“ zasyčela na ni Mildred varovně.

„A s čím?“ vykřikla Ethel na celý dvůr. „Vážně, Mildred Virválová, ty jsi tak urážlivá.“

Mildred se beze slova vrátila na dvůr a rozhlédla se po skupinkách mladých čarodějek, jestli někde neuvidí své kamarádky.

„Maud! Jsi to ty?“ zvolala, když si uvědomila, že ta usměvavá dívka, která k ní běží, je její nejlepší přítelkyně. Jenže místo rovných vlasů ji zpod klobouku trčely husté kudrny.

„Jasně že jsem,“ zasmála se Maud. „Jak se ti líbí můj nový účes? Teta mi dala úžasnou kulmu na vlasy. Jenom ji zapneš, namotáš si na ni vlasy a - abrakadabra! - máš takovéhle kudrny! Můžeš si to zkusit, jestli chceš.“

„Díky, Maudy,“ řekla Mildred. „Tak ráda tě zase vidím. To je snad jediný důvod, proč se vždycky těším do školy - protože vím, že tu budeš se mnou.“

„No, ještě pár let se určitě nikam jinam nechystám,“ přikývla Maud. „Takže v tom opravdu lítáme spolu... , pokud zas neprovedeš něco, za co by tě mohli vyloučit.“

„Neboj se,“ ušklíbla se Mildred. „V tomhle pololetí budu ta nejvzornější žákyně, jakou tahle škola kdy měla. Podívej, není to Enid, kdo právě přistál tamhle u zdi? A zdá se mi, že zevnitř slyším zvonění. Tak pojď, podíváme se, koho jsme dostaly letos. Snad už to tentokrát nebude Metla.“

KAPITOLA DRUHÁ

NEBYLA TO Metla a žákyně třetího ročníku daly dost jasně najevo, jak moc se jim ulevilo. Jejich třídní se měla stát nová učitelka, slečna Žulová.

„Vítejte, děvčata,“ zahlaholila slečna Krákavá a spokojeně se usmála na své svěřenkyně, vzorně seřazené na školním dvoře. „Doufám, že jste všechny prožily krásné letní prázdniny, odpočinuly jste si a jste připravené naučit se něco nového - zvlášť naše studentky v prvním ročníku. Nebojte se, mé milé, zanedlouho budete kroužit kolem školní věže s větrem o závod!“

Slečna Metlová nesouhlasně nakrčila obočí, když slyšela, jak zvesela slečna Krá-kavá hovoří o výuce, a dívky v prvním ročníku byly zmatené, protože nevěděly, jestli se mají usmívat, nebo se tvářit smrtelně vážně. Ačkoli hlavou celé akademie byla už podle jejího názvu slečna Krákavá, slečna Metlová se postupem času stala neoficiální hlavou učitelského sboru a mnohdy se zdálo, že o každodenním provozu této instituce rozhoduje spíš ona než samotná ředitelka. Mladé čarodějky tak často zmátl propastný rozdíl mezi laskavostí slečny Krákavé a nesmlouvavou přísností slečny Metlové. Ředitelka nakonec opět upustila od snahy začít nový školní rok zvesela a předala slovo přísné učitelce.

„Takže,“ zakončila schlíple, „ponechám na slečně Metlové, aby vám představila novou třídní učitelku a sdělila vám vše důležité, než si půjdete vybalit věci. Uvidíme se později ve Velkém sále.“

„Děkuji, slečno Krákavá,“ řekla slečna Metlová se zdvořilým pokývnutím a obrátila se k dívkám, které na prudkém slunci téměř omdlévaly horkem. „Děvčata ze třetího ročníku, tohle je vaše nová třídní učitelka, slečna Žulová. Nasaď si ten klobouk, Enid Blínová, zas takové horko není! Můj bože, poslední dobou je to čím dál horší, všechny si pořád na něco stěžujete. Buď je vám horko, nebo zase zima. Copak v sobě nemáte ani špetku sebeovládání?“

Slečna Žulová si tiše odkašlala.

„Aha. Ano, děvčata,“ pokračovala slečna Metlová. „Prosím, přivítejte slečnu Žulovou, jak se sluší a patří.“

„Dobré ráno, slečno Žulová!“ pozdravil sborově celý třetí ročník a všechny čarodějky se snažily, aby to znělo zdvořile a přátelsky.

Zatímco slečna Metlová recitovala důležitá oznámení, děvčata ze třetího ročníku zvědavě pokukovala po nové třídní učitelce. Vypadala opravdu zvláštně. Především měla kolem hlavy obrovskou kouli jasně oranžových kudrnatých vlasů, což na Akademii slečny Krákavé působilo poněkud nepatřičně. Na slečně Žulové bylo vlastně všechno tak trochu nepatřičné, zvlášť z pohledu dívek, které tu z donucení stály v černých

úborech, tlustých vlněných ponožkách a vysokých okovaných botách. Na očích měla tlusté, do fialova zabarvené brýle a jinak jí téměř celou tvář zakrýval vysoký límec pláště.

„Vypadá, jako by to přehnala s tou tvou kulmou,“ zašeptala Mildred a Maud se tiše zasmála.

„Mildred Virválová! Jestli máš na srdci něco zábavného, co kdyby ses o to podělila se všemi?“ vyzvala ji slečna Metlová. „Jsem si jistá, že bychom se všechny rády zasmály, když nás čeká tak dlouhé a náročné zimní pololetí!“