Detektiv Michael Crow
Klauni

také v   tištěné verzi

Objednat můžete na

www . fragment . cz

Ian Dachs

Detektiv Michael Crow – Klauni – e - kniha

Copyright © Fragment , 2014

Všechna práva vyhrazena .

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv .

OBSAH

KLAUNI

Část první

Část druhá

Část třetí

Část čtvrtá

Část pátá

Část šestá

PREQUEL: DRUHÝ POHLED

Část první: NEW YORK

Část druhá: PRAHA

Část třetí: STŘECHY MANHATTANU

Mojí ženě, matce a těm, kdo zůstávají nablízku.

Za podporu a spolupráci děkuji Romaně Homonické a Nakladatelství Fragment.

Většina míst, kde se oba příběhy odehrávají, skutečně existuje, takže při svých výletech hravě najdete i dům, kde bydlí Michael Crow. Reálná je také část postav příběhů a jejich předobrazy mů žete klidně znát. Jedinou fikcí tak zůstávají samy události.
I když…

KLAUNI

Úvod

Země byla rozmoklá, špinavá – stejně jako obloha. Pršet už sice přestalo, ale louže nestihl vysušit ani teplý podzimní vítr. Malá postavička schoulená jen kousek od jedné z louží se třásla a schovávala uplakanou tvář. Zacpávala si uši. Hlouček kolem ní štěbetal, smál se a pitvořil.

„Klaun! Klaun! Klaun!“ křičely děti. „Clownie Doree!“ vykřikovaly j iné hlasy střídavě. Když dítě na zemi přestalo reagovat a jen se tiše třáslo s obličejem špinavým od mokrého listí, ostatní to brzy přestalo bavit. Pomalu se rozcházeli, jen občas někdo ještě volal přes rameno.

„Klaun! Klaun!“ doznívalo. Dítě také pomalu vstalo ze země a pokusilo se oprášit si kolena, ale spíš ještě rozmazalo mokrou špínu. Chvíli popotahovalo nudle u nosu, pak posbíralo své věci zpět do školní tašky, a i když ještě vzlykalo, vyrazilo po cestě domů. Míjelo tiché fasády domů, ve kterých žili spořádaní a slušní lidé. Ti lepší.

„Clownie Doree!“ znělo dítěti v hlavě.

Část první

Slunce se odráželo od zelených dveří domu číslo 59 a od stejně ze lených listů stromů v ulici. Barow Street voněla nedalekou pekárnou. Byl jasný červnový den, a protože byl pátek a víkend už prakticky začínal, lidé byli spokojení a usměvaví.

Anne Shawová v druhém patře domu právě vypnula budík a slastně se protáhla. Okno v ložnici bylo trochu otevřené a v pruhu světla proniklo slunce i zvuky z ulice až pod peřinu. Cítila se částečně provinile – včera večer to trochu natáhli a Michael se asi moc nevyspal. Na rozdíl od ní měl stálou pracovní dobu, která zahrnovala i občasné noční telefonáty a nenadálé výjezdy. Prostě klasický život s policajtem, napadlo Anne. Ona si naštěstí mohla občas přispat. Jako psycholožka se soukromou, i když malou pra xí si to mohla dovolit. Její pružná pracovní doba dovolovala, aby se svému příteli věnovala, aniž by její klienti trpěli nedostatkem péče. Byli spolu zhruba rok a kromě nějakých menších nedorozumění jim to klapalo.

B ylo po desáté, když stála v kuchyni u okna s plátkem sýra v ruce. Rozhodla se, že větší snídani si dá po cestě do ordinace. Poslední dobou trpěla nenadálými nevolnostmi, takže raději jedla střídmě a dávala pozor na to, co si dává. Nedávno se s praxí přestěhovala a s jedním začínajícím kolegou si pronajali přízemní prostory v domě číslo dvanáct na Leroy Street. Když Anne měla náladu, dalo se po ní dojít až k vodě. A téměř naproti byl park Jamese J. Walkera s hřištěm. Dopoledne tam sice občas byly školní tréninky, ale odpoledne a navečer patřilo hřiště pár teenage rům nebo otcům s dětmi, kterých nikdy nebylo tolik, aby narušili příjemnou atmosféru toho místa. Cesta z domova do práce trvala Anne maximálně pět minut, pokud se někde nezastavila, což se stávalo skoro pravidelně. Někdy měla pocit, jako by ani nežili v New Yorku. Ten hluk a neustálý pohyb města se prostě téhle části vyhýbal.

Uvědomila si to i teď, když šla ulicí s aktovkou nabitou soudními posudky a v pekařství, které před tím rozvonělo okolí, si koupila dva croissanty s mozzarellou a první dopolední kávu. Měli před sebou volný víkend, a i když tušila, že ještě páteční večer padne na Michaelovo procházení nějakými novými případy, byla rozhodnutá udělat jim oběma dva skvělé dny. Když procházela Hudson Street a k ordinaci jí zbýval jeden blok, zastavila se v restauraci Yakiniku Takashi, aby se ujistila, že budou mít přes obědy volno. Nerezervovala si místo, protože nevěděla, kolik práce nakonec dnes bude mít, a také ji napadlo, že ji možná někam vytáhne Michael. Ale třeba bude mít také čas na jídlo a nepohrdne místními vynikajícími kuřecími závitky se špenátem nebo pořádným steakem. Prohodila pár slov s barmanem, který měl kruhy pod očima, protože, jak se svěřil, se mu včera odpoledne narodila dcera a trochu to s kamarády zapili. Za chvíli už vcházela do ordinace a byla přesvědčená, že je jí skvěle.

Po poměrně krátké poradě s kolegy, která se skládala především z krčení ramen a rezignovaných pohledů, Michael Crow v jiné části města právě ukládal několik složek a fotografií do papírové krabice, na jejímž štítku zřejmě nikdy nebude nápis „Uzavřeno“ s datem. Bohužel, takových pomníčků vedle sebe v archivu leželo dost. Michael nesnášel neuzavřené případy vražd, protože to vždycky znamenalo, že nějakým pozůstalým se nedostane ani minimální satisfakce, a navíc, že na ulici je zase o něco méně bezpečno. Jenže případy, jako byl tento, se téměř nedaly vyšetřovat. Zabitý taxikář, původem z Indie, v tmavé zapadlé uličce, kde navíc ležel několik dní. Žádní svědci, žádné pořádné důkazy a stopy nevedly nikam. Zřejmě další oběť feťáků nebo nějakého gangu. Nebo prostě tohohle divokého a věčně tepajícího města, kde si někdy byli lidé velmi blízko a někdy zase zatraceně vzdálení a anonymní. Než Michael vyšel z archivu zpět do chodby s výtahy, napadlo ho, jak je cynické, že tyhle krabice na uzavřené nebo nedořešené případy se vyrábějí už pár let z recyklovaného papíru. Jinak by za zločiny lidí platily i stromy, napadlo Michaela. To už výtahem pomalu stoupal ze suterénu, kde kromě archivu byly ješ tě sklady důkazních materiálů, parkoviště služebních fordů a chevroletů a malý zbrojní sklad, do třetího patra.

Tahle budova jako by už svým uspořádáním naznačovala, kde má kdo místo a jaké má výhody. Ostatně jako v každé větší společnosti v celých Spojených státech. Tenhle trend před lety pomalu převzaly i ostatní země, a tak zaměstnanci vždy věděli, jak na tom jsou, už podle místa svého stolu. Zatímco nejužší vedení vládlo ve vyšších patrech, v kancelářích s výhledem do ulic, malými kuchyňkami hned po ruce a soukromými pracovnami a jedna cími místnostmi, Michael a jemu podobní měli společné kanceláře s malými prostory oddělenými téměř překližkovými přepážkami, uvnitř budovy, blíže ke středu. Světlo tak zajišťovaly hlavně zářivky. Okna měli jen dvě – ve spojovací chodbě. V té byly také umístěny registračky s oddíly pro vyšetřovatele, kde si různí lidé navzájem předávali informace, pokud uznali, že je to rychlejší způsob než interní e-mail. Někoho, možná asistentku oddělení, na padlo umístit blízko jednoho z oken nějakou zelenou rostlinu. Ale i přes občasnou péči z ní nyní zbývalo jen několik listů na krátkých stoncích, které byly sice neduživé, ale zuřivě se měly k životu a snažily se vydržet.

První patro bylo centrem výslechových a přednáškových míst ností, vybavených projektory, kamerami i další technikou, a prázdných kanceláří, kde se střídali ti, kdo tu právě měli co dělat. Dál tu sídlilo operační středisko, které denně přijalo desítky oznámení o zločinech v okolí, ale také o kočkách, co uvízly na stromech. Druhé patro se dělilo mezi ty, kteří řešili krádeže, vloupání, pro stituci a podobné prohřešky. Oddělení vražd, kde už několik let pracoval Michael, obsadilo komplet právě třetí patro. Nad ním pak sídlilo protidrogové oddělení, oddělení pro boj s vnitřním terorismem a tak postupně dál. Patro forenzních specialistů, kteří byli mnohdy poslední branou mezi tímhle útvarem a FBI, se rozkládalo dokonce ve dvou patrech a nad nimi už bylo jen vedení. Ovšem tam se Michael i jeho kolegové dostávali minimálně. Pach dřeva, doutníků a kvalitní vody po holení jim byl většinou dopřán pouze pokud se stal nějaký průšvih. Pochvaly, připomínky, menší výtky – to všechno chodilo mailem nebo se to detektivové dozvídali z úst přímého nadřízeného, kapitána George Downeyho, který také získal hodnost šerifa, ale naštěstí si na tituly moc nepotrpěl, takže pro všechny byl prostě Downey.

Právě jemu Michael skoro neznatelně pokynul, když kolem něj procházel, aby zkontroloval nová hlášení. Trochu se mu ulevilo, když George také letmo mávnul a dál se věnoval papírům, které svíral v hrsti. Znamenalo to, že momentálně nikde ve městě nebyla hlášená vražda nebo nějaké podezřelé úmrtí. Michael chvíli rovnal dokumenty na svém stole, zběžně je pročítal, aby omylem nezaložil něco důležitého. Do nádobky na stole vrátil dvě tužky, upravil sešívačku do požadované pozice a pak si promnul kořen nosu. Pokrčil ruce, lokty protáhl dozadu, a když mu zapraskalo někde v zádech, nenápadně si zívl. Nakonec se zvedl s myšlenkou na kávu z automatu, na který někdo jako vtip nalepil obrázek Homera Simpsona s obří koblihou a nápisem „Měl jsi už dnes svoji dávku?“ Dojem, že více než vzdělání je pro pravého zástupce NYPD nutností kobliha a káva, už dávno překročil hranice světa dílu a už ani nebyl vtipný.

Když, už s kávou, došel Michael k oknu, u kterého stála omšelá květina, přišla mu na mobil SMS zpráva: „Oběd, detektive? A.“ Proč ne? napadlo Michaela a hned odepsal. Zbytek kávy putoval do hlíny ke květině, kelímek do koše a Michael zpět k výtahům. Jen přes sklo kolegovi posunky vysvětlil, že jde jíst. Ten, za stolem zavaleným papíry, na oplátku předstíral, že po Michaelovi střílí, a znovu se ponořil s oroseným čelem do dokumentů před sebou. Když vyšel Michael z budovy, na chvíli si zastínil dlaní oči. Přestože zářivky v jejich kanceláři měly imitovat barvu a jas slunečního světla, tomu pravému se zdaleka nepřiblížily.

* * *

Když se Anne a Michael na půli cesty setkali, jen velmi pozorným kolemjdoucím by možná neuniklo, že ti dva patří k sobě. Ačkoliv Michael uvítal před časem nový společný byt a i přesto, že ve chvílích, kdy byli jen spolu, dokázal odhodit poněkud strnulejší a přísný výraz a i on (sem tam) dokázal naplno projevit emoce i city, na veřejnosti je nedával na odiv nikdy. Anne, která naopak už z podstaty svého povolání své pocity nijak neskrývala, sice občas Michaela provokovala, ale v podstatě ho takového měla ráda. Dokonce se jí velmi líbila jeho přímočarost – žádné okolky, jasné odpovědi, názory lehce konzervativní, ale v zásadě byl přístupný všemu. Takže i teď, když Anne navrhovala něco speciálního předvíkendového v Yakiniku Takashi, Michael netrval na čínském „fastfoodu“ poblíž. A i když to nakonec dopadlo tak, že zatímco Michael si skutečně objednal šťavnatý steak v chilli omáčce s hromadou pečených brambor a Anne jen salát s mořskými plody a porci vynikající zmrzliny, kterou zde vlastnoručně vyráběli z madagaskarské vanilky, byla ráda, že mohli být právě tady. Celá stěna do ulice byla prosklená a Anne si toho dne prostě nechtěla nechat ujít jedinou příležitost k tomu, nastavit tvář slunci. A nakonec, když se pohodlně opřela a na chvíli se vystavila světlu procházejícímu přes okenní tabule, jí ani nevadilo, že Michael mezi sousty stihl sledovat na velké plazmové obrazovce nad barem zápas Orioles vs. Yankees na stanici ESPN America. Ve chvílích, kdy se doma usadil před televizi k baseballovému zápasu, s ním většinou nebylo možné komunikovat. Anne se domnívala, že i kdyby si před něj stoupla nahá s černou mambou omotanou ko lem krku, Michael by si toho ani nevšiml. Ale protože zaregistrovala, že i číšníci a barmani na chvíli zpomalili a po očku sledovali závěr utkání, neměla vůbec chuť přerušit tuhle křehkou mužskou sportovní sounáležitost. Zápas skončil, ještě než číšník přinesl Anne skvěle vychlazenou zázvorovou limonádu. Na ESPN přepojili do studia: „Krásná hra, vážení diváci! A to je před námi ještě spousta utkání. Které týmy nakonec skončí na samém vrcholu v letošní sezóně? Dívejte se s námi. Zdraví vás Stephen Byrd na ESPN America. A než si přiblížíme nejlepší momenty právě skon čené hry v krátkém sestřihu, se svým hostem přichází kolega Mi chael Kim. Zůstaňte s námi.“ Vysílání přerušil reklamní blok a Michael se opět věnoval Anne.

„Promiň, jsem strašnej!“ zkonstatoval.

„Ale vůbec ne,“ smála se Anne. „Jenom jsem zvědavá, jestli tohle budeš jíst…“

Během přenosu se totiž Michaelovi podařilo už tak ostré jídlo ještě vylepšit – mimoděk si přidal tolik chilli omáčky, že brambory nebyly skoro vidět.

„Budu muset,“ ušklíbl se, „když už jsem si to tahle upravil.“ A skutečně se pustil do jídla. Tvářil se u toho celkem statečně.

„Tak jsem přemýšlela, co bychom mohli dělat o víkendu. Na padl mě nějaký výlet, ale možná, že bys radši šel na baseball,“ řekla Anne tajuplně.

„Mohli bychom zvládnout obojí. Ale na vstupenky na baseball je trochu pozdě. Sedět někde nahoře mezi bandou stejných opozdilců, jako jsem já, to by asi nebyl moc velký zážitek.“

„A kdyby byla lepší místa?“ zeptala se Anne.

„Mimo moje možnosti…“ odtušil pouze Michael.

„Třeba ne. Co kdyby ti zajistil vstupenky například Stephen Byrd?“ opáčila Anne a mrkla směrem k monitoru televize.

„Jasně. A doprovod by mi dělala Oprah Winfreyová, ne?“ ušklíbl se Michael.

„To nevím, musel bys jí zkusit zavolat. Ale Stephen byl můj spolužák na základní škole. Pořád jsme kamarádi, i když poslední roky spíš přes Facebook. Vůbec jsem nevěděla, že pracuje u ESPN America, ale snad by nám to mohl zařídit,“ vítězoslavně pronesla Anne, zatímco Michaelovi uvízlo sousto někde mezi talířem a ústy.

„Stephen Byrd je tvůj spolužák?!“ vydechl.

„No jo,“ řekla Anne. „Vždycky chtěl dělat nějaký sport profesionálně, ale někdy na střední měl nehodu. Nic vážného, ale po zranění kulhá a na vrcholový sport to nebylo. Sám mi říkal, že se pak rozhodoval, co dál, a protože mu to šlo i ve školním dramatickém souboru, zkusil televizi. Ale netušila jsem, kam až to dotáhl.“

„To by bylo skvělé, myslím ty vstupenky! To by mě zajímalo, co se o tobě ještě dozvím!“ žasl zjevně nadšený Michael.

„To je na tobě, detektive,“ laškovně šeptala Anne. „A protože, pokud vím, v práci tě nic extra netlačí, můžeme vyšetřování věnovat celé dva dny. Uvidíme, jestli pro mě bude moci Stephen něco udělat. Pak bychom mohli vyšetřování krátce přerušit, ale večer bude můj, souhlasíš?“

„Za vstupenky na baseball bych strávil romantický večer i s Hannibalem Lecterem!“ prohlásil Michael s úsměvem.

„Tak to doufám, že ti nebude vadit, když tě pokoušu jen já,“ smála se i Anne a tou větou způsobila, že procházející servírce zčervenaly tváře.

Michael zaplatil, a protože představa nadcházejících dní ho opravdu nadchla, v dobré náladě koupil Anne ve stánku naproti restauraci kytici nádherných tulipánů. Do kanceláře se vracel pl ný elánu a s tím unaveným dopoledním Michaelem neměl ten současný téměř nic společného. Myslel na to, jak skvělou má vedle sebe partnerku, a opravdu se začal těšit, až to pro tenhle týden v práci zabalí. Naprosto netušil, že tenhle víkend se trochu protáhne. Stejně jako Anne. Ta v rychlosti umístila tulipány na stůl, v notebooku otevřela Facebook a rychle poslala zprávu Stephenu Byrdovi. A ještě než přišel poslíček z Legal Aid Society s žádostí o vypracování několika posudků, měla Anne odpověď zpět. „Vy mi dáváte, ženský! Sice jsi už třetí, ale ještě mám nějaké vstupenky dopředu na místa v sektoru 17B. Tak buďte dnes po osmé večer na stadionu Yankees, nahlásím tě a přijďte za mnou do moderátorské šatny. Zítra tam nejsem Těším se! Stephen“

Anne si spočítala, že z domova tam mohou být i do půl hodiny. Takže ještě teoreticky stihnou nějaké kino. Michael sice raději koukal na filmy v klidu doma, ale – neříkal něco o Hannibalu Lecterovi? Jeden film snad zvládne. Anne dokonce v duchu bla hosklonně předem souhlasila, že výběr filmu bude na Michaelovi . Jí postačí, když budou spolu. Nakonec – co bude následovat doma, už bude v její režii. To si alespoň Anne myslela.

* * *

Toho dne byl celkem spokojený i Stephen Byrd. Vedení se konečně rozhoupalo a z kanceláře hlavního programového ředitele stanice ESPN America odcházel Stephen s hlavou v oblacích. Schválili mu jeho vlastní pořad a navíc v atraktivním čase – co víc si přát! Tahle práce navíc zahrnovala asistentku, vyšší plat a produkční tým, který bude Stephenovi k ruce. Stephen proto milostivě přehlédl, že bude celý víkend muset vytvářet materiály pro svého nástupce, aby mohl plynule navázat na Stephenovu několikaletou praxi v baseballovém světě. Věci z kanceláře už si přestěhoval do nové. Dokonce se přistihl, že když leštil několik pohárů, které sám získal v zápasech na střední, pískal si u toho a usmíval se jako pomatenec. Měl před sebou rozlučkový večer, kdy kolem osmé večer dorazí pár známých pro vstupenky na sobotní zápas, pak o deváté natočí jen krátké interview s Jorgem Posadou, hráčem, kterého i on osobně měl ve velké oblibě, a pak už v Hard Rock Café přímo před stadionem Yankees zakončí večer s několika nejbližšími kolegy oslavou povýšení. Stephen doufal, že se mu podaří konečně zlomit Molly z personálního. Její poprsí už mu dlouho nedalo spát, ale protože se říkalo, že Molly „nejde jen tak s někým“, Stephen tušil, že dnes má šanci. Vlastní pořad! To už nebude jen jedním z týmu.

* * *

Bary a restaurace už se začínaly plnit, jen hudební kluby měly do hlavního náporu ještě čas. V některých putykách už dokonce vyhazovači řešili první opilce toho večera, i když bylo teprve krát ce po šesté. Na Barow Street byl ale klid, a tak Michael u zpravodajství v televizi trochu podřimoval, ukolébán tichým monotónním hlasem moderátorů a vůní, která vycházela z koupelny. Anne ležela ve vaně, přestože už za chvíli měli vyjíždět. Do vody si před tím nalila trochu oblíbeného oleje Crabtree&Evelyn. Teď byla Annina kůže vláčná a hebká, póry prostupovalo teplo a Anne si chtěla tu chvilku ještě trochu protáhnout. Vlasy měla svázané do drdolu, jak byla opřená, jen prameny vlasů nad krkem měla lehce mokré. Při pohledu na hodiny v koupelně ale raději vstala, zbytky vůně rozmasírovala při utírání osuškou a vypustila vanu. Vedle v místnosti skončily zprávy a Anne zaslechla střípky nového hitu Jennifer Lopez. Vypůjčila si od ní nadpozemský úsměv a rychle se nalíčila. Jen trochu make-upu, přepudrovat, lehké linky a řasenka, místo rtěnky lesk na rty. Hnědé vlasy s medovými odstíny pouze rozčesala a nechala je tak. Do uší drobné náušnice, nic výrazného, kamínky zasazené ve zlatě. Zvažovala, jestli náramek nebo hodinky, ale nakonec si řekla, že přece nejdou na ples. Tak tedy hodinky.

Když vešla do obývacího pokoje, Michael už nedřímal, naopak, byl připravený vyjet – ve stejné košili, v jaké se válel na gauči. Anne to přehlédla, o nic přece nejde. Jen lehce zvedla ruku, možná chtě la upravit Michaelovy neposlušné vlasy, ale pak ji zase stáhla. Ať už se Michael učesal nebo ne, vlasy mu trčely do všech stran. Jen v dobrém světle bylo vidět, že jsou tmavě hnědé, většina lidí byla přesvědčena, že jsou černé. Nakonec Anne to gesto proměnila v rychlé objetí s polibkem na tvář.

„Můžeme…“ řekla jen. Michael sáhl po koženém pouzdru s doklady a klíčích od vozu. Anne se ještě vrátila do ložnice pro kabelku.

Pomalu šli ulicí ke svému zaparkovanému stříbrnému sedanu značky Chevrolet Aveo, který jim přenechal manžel Anniny sestry, když dosloužil Michaelův starý vůz. Moc ho nevyužívali, protože městská doprava byla rychlejší a pohodlnější, co se týkalo parkování. Michael stáhl okénko, zařadil rychlost a vyrazili směr Bronx. Jen tak tak stihl zabrzdit, když mu před vůz nečekaně vběhla parta výrostků. Poslali řidiči omluvné gesto, takže se Michael ani nestihl rozčílit. Pouze nadzvedl obočí a pokračoval v cestě. Anne se pohodlně opřela a sledovala, jak nebe mezi domy pomalu mění barvu a přichází večer. Pak si začali povídat a Anne se zvonivě smála přihroublým vtipům, které zaslechl Michael v práci.

* * *

Chodby v této části zázemí stadionu Yankees jsou zelenošedé a nevlídné. Podlahu řadu let pokrýval jistý druh linolea, které způsobovalo, že ať jste po něm šlapali v jakýchkoli botách, vydávalo pískavé a vrzavé zvuky, jako když pneumatika brzdí na gumě. Hlavní správce stadionu, který tudy nachodil kilometry, dokonce při přecházení chodbou nakračoval vysokými čapími kroky. Spousta lidí si ho pro to dobírala. Chodbu lemovaly nepravidelně rozestavěné automaty na kolu, bagety a sladkosti, sem tam křeslo nebo prošoupaná sedačka, stáčecí barely s vodou a hlavně spousta šipek a ukazatelů odkazujících na různé části zázemí. Byly tady místnosti pro pořádání tiskových konferencí, kanceláře, sklady údržby a úklidových prostředků, část pro zdravotníky, obsluhu stánků s občerstvením a mnoho dalších místností. Mezi nimi také šatny a odpočinkové místnosti moderátorů, kde byl neskutečný nepořádek. V šatnách jste našli věšáky, židle a křesla zakrytá velkými kyticemi sak a košil (většinou byli moderátoři zabíráni od pasu výše, takže kalhoty nosili podle vlastního uvážení). Na stolech zbytky líčidel, ztvrdlých v dózách a tubách. Sportovní komentátoři si na ně moc nepotrpěli a většinou je použili, až když se kameramanům moc leskli. V další místnosti pak byl pohodlný gauč, tři pracovní stoly s přípojkou na internet, reproduktor pro interní příjem z vysílaček, poloprázdné police s občasnou změtí popsaných papírů, konferenční stolek, dvě židle a malá lednička. Kdysi tady bývaly i kufříky s mikrofony do ruky, hands-free nástavci a sluchátky, ale komentátoři i moderátoři je pravidelně zapomínali, takže se nakonec přesunuly do jejich kabiny nad hrací plochou a moderátorům, kteří zde natáčeli různé rozhovory a bonusy, je hlídali sami technici.

Stephen Byrd si otevřel láhev neperlivé vody a připojil se na internet, spíš ze zvyku, a aby si ukrátil čekání. Na interview byl dobře připraven, jako vždy, takže mohl klidně brouzdat e-maily, než dorazí první zájemce o vstupenky. U služebního vchodu vydal jasné pokyny, že za ním mají přijít nějací známí a ať je vrátný pustí. Nebyl si ale jistý, jestli to postarší muž vůbec zaznamenal. Tenhle vchod byl totiž většinou bezproblémový a klidný. Sportovci chodili jiným, kde už musela být ostraha kvůli neodbytným fanouškům bdělejší.

Kolem půl osmé někdo zaklepal. Na vyzvání pak příchozí otevřel dveře a z šera chodby vstoupil do místnosti.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se Stephen.

„Omlouvám se, jen chci poprosit o autogram,“ řekl váhavý hlas. Stephen se lehce zapýřil. I když vlastně také patřil mezi baseballové hvězdy, nebyl na podobné věci zvyklý.

„Jistě, to není problém. Pojďte dál,“ odpověděl a vzal si nabízenou tužku a podpisovou kartu, na které byli všichni moderátoři a komentátoři ESPN America, kteří měli na starost baseball. Otočil se zpět ke stolu, odsunul notebook a začal psát.

„ Jaké tam chcete věnování?“ stihl ještě otázku. Neotočil se, takže neviděl rychlý pohyb ruky, který mu zarazil hluboko do krčního svalu injekční jehlu. Ucítil palčivou bolest a pálení, instinktivně se chytil za krk v místě vpichu. Chtěl se otočit a bránit, ale svaly v celém těle se mu během vteřiny napínaly, polevovaly a bolely tak, že sklouzl ze židle na zem. Neuvěřitelná bolest prostupovala jeho tělem, a kde ustupovala křeč, ztrácel cit. Nevnímal náhlý lepkavý pot, ani to, že mu povolil svěrač, jen cítil, že dýchat mu dělá čím dál větší problém, a škubal sebou v kaluži vlastní moči. Snažil se ještě zakřičet, ale jako by přišel o hlas. Bolest se stupňovala, připadalo mu, že už tak leží hrozně dlouho. Na čele napnuté žíly, cítil se jako v ohni. Ještě pár sekund. Pak ruce zůstaly sice zaťaté, nohy napnuté, ale teplo z nich pomalu mizelo.

Člověk nad ním celou scénu sledoval s výrazem pohrdání a možná také pobavení. Teď, když show skončila, injekce putovala zpět do pouzdra. Osoba si prohrábla vlasy a bedlivě sledovala, zda nějaký neupadl. Pak vrátila zpět do kapsy podpisovou kartu a pero. Chvíli se zastavila u dveří a poslouchala, jestli není někdo poblíž. Pak si ten člověk klekl vedle mrtvého těla, tak aby se nepotřísnil močí pod ním, a znovu sáhl do tašky. Ještě úplně neskončil.

To až za chvíli, když se vracel parkovištěm k vozu. Světle zelený džíp stál až vzadu u zdi. Osoba se znovu rozhlédla, pak otevřela vůz, na jehož zadním sedadle ležel připravený igelitový pytel. Do něj byly postupně naskládány všechny vrchní části oděvu, kombinéza a kšiltovka. Také skoro neznatelné latexové rukavice s protiskluzovou úpravou v prstové části. Pytel pak byl zasunut pod sedačku. Vůbec nikdo si nevšiml, kdo nastoupil do vozu, otočil klíčkem a vyjel zpět do města, které vůz i jeho řidiče pohltilo. Uvnitř stadionu, v zelených chodbách se skřípavou podlahou, za čínal pomalu propadat vzteku mladý kameraman z ESPN America . Stephen Byrd nebral telefon a místnost moderátorů byla zamčená. „Ještě chvíli počkám a pak budu muset volat do studia. A nej spíš to dneska skončí průšvihem,“ napadlo kameramana. Nakonec si rezignovaně sedl na zem, kameru a tašku položil vedle sebe a zapálil si. „Snad si ten pitomec všimne zmeškaných hovorů!“ doufal.

* * *

Provoz vůbec neslábl a Michael s Anne nabrali malé zpoždění. Ke stadionu dorazili až před půl devátou. Když zaparkovali, Anne se rozhlížela a podle instrukcí hledala správný vchod. Stadion zářil a všude byly skupinky lidí. Dnes se hrál jen exhibiční zápas, jehož výtěžek ze vstupného byl určen pro fond blízké presbyte riánské dětské nemocnice Morgana Stanleyho, takže v hledišti bylo méně diváků než při velkých zápasech. Páteční večer navíc lidé trávili raději jinak. Přesto se sešla slušná řádka lidí, mezi nimi i několik newyorských celebrit, a na fond už se blížila slušná částka, která by měla zvládnout pokrytí části renovace oddělení popálenin. Rozhodně to byl vstřícný krok. Ale v okolí bylo mrtvo. Michael konečně našel správné dveře a vstoupili společně dovnitř. Na místě vrátného nikdo nebyl, ale ani nebylo třeba překonávat žádné překážky, a tak šli oba po chvilce čekání dál. Anne sledovala šipky s čísly místností a celkem rychle se dostali do správné části. Před místností moderátorů postával vrátný a s bohorovným klidem pozoroval mladíka s kamerou, který se snažil někoho uklidnit po telefonu.

„Pane produkční, já vážně netuším, kde je. Měli jsme se v osm sejít u něj. Místnost je zamčená, telefon nebere a nikdo ho neviděl ani přijít, ani odejít. Jestli do půl hodiny nedorazí, nic nenatočíme,“ vysvětloval do telefonu a bylo vidět, že jen hierarchie studia mu brání do telefonu řvát. Chodbou se navíc blížil jiný moderátor, který si potřeboval vzít něco z tašky uvnitř šatny.

„Stalo se něco?“ ptal se.

„Ale vůbec ne, pan Byrd se ztratil,“ řekl ironicky vrátný. „Přitom nejspíš ještě nepřijel. I když… Ano, byl tady. Říkal mi vlastně, že za ním má někdo přijít, ale nikdo nepřišel. Možná šel on ven.“

„Vy to nevíte?“ zeptal se Michael.

„A vy jste kdo?!“ pohrdavě si ho změřil vrátný.

„To je můj přítel,“ raději dříve odpověděla Anne. „Měli jsme se tu se Stephenem, s panem Byrdem, sejít kolem osmé.“

Kameraman zavěsil a začal se dívat po všech okolo.

„Takže oni prostě nikoho nepošlou…“ Vyrazil, aniž by se obtěžoval tu větu někomu vysvětlovat.

„No, tak se podíváme dovnitř, ne?“ řekl starší moderátor a vytáhl klíče z kapsy. Chvíli bojoval se zámkem, ale ani jeden klíč nešel dovnitř. Naklonil se k zámku.

„Je tam klíč zevnitř,“ konstatoval.

„Pane Montgomery, dejte si kávu v chodbě, já seženu údržbáře,“ navrhl vrátný a konečně od pasu sundal vysílačku a řekl: „Doyle, Doyle, tady Grady. Můžeš přijít k moderátorským šatnám?“ Z vysílačky se ozval souhlas. Montgomery na kávu neměl chuť, každou chvíli se navíc musel vrátit. Začal bušit do dveří.

„Stephene, jsi v pořádku?!“ křičel. Mezitím vrátný Grady poodešel a s někým komunikoval přes vysílačku, kameraman poklepával nohou a v duchu si říkal, jak to tentokrát Byrdovi nandá. Anne nervózně postávala, nevěděla co s rukama a snad jediná zaregistrovala, že chodbou přicházejí nesměle nějací další lidé. Byla to skupinka osmi fanoušků, kteří venku obcházeli stadion a našli nehlídaný vchod. Michael se také sehnul k zámku.

„Tady nemá nikdo co dělat,“ křikl Grady směrem k fanouškům, ale ještě než je šel osobně vykázat, Michael řekl: „Tam není klíč zevnitř. Je zvenku a zlomený.“ Načež se všichni otočili k němu.

„Nesmysl, někdo musel jít dovnitř, je tam rozsvíceno,“ nejistě oponoval vrátný. Anne se také sehnula a do nosu ji praštil ostrý závan.

„Cítím tu moč,“ řekla. To už ale přišel údržbář, muž snad ještě starší než Grady. Vytáhl nářadí.

„No jo, ale já nejsem zámečník. Jedině že to rozbiju,“ pokrčil rameny. Ze sedačky se zvedl Montgomery.

„Moment, šatnu jste zkoušeli?“ zeptal se. Vrátný zrudl jako rajče. „Hm…“ zabručel Montgomery a popošel k dalším, asi dva metry vzdáleným dveřím. Zasunul klíč do zámku a dveře bez problémů otevřel. Zmizel někde uvnitř.

„Do prdele!“ ozvalo se po chvíli z místnosti, která měla spojovací dveře s šatnou. Všichni ztichli, jen někdo z hloučku fanoušků, kterých postupně přibývalo, jak si přes SMS dávali tipy, kudy dovnitř, stiskl spoušť malého digitálního fotoaparátu a záblesk se odrazil od napjatých tváří. To už ale Montgomery na druhé straně stiskl kliku. Nebylo zamčeno, ale kliky byly jen z vnitřní strany dveří. Montgomery otevřel a bílý jako stěna vycouval na chodbu. Kameraman, který měl v tu chvíli nejlepší výhled do otevřených dveří, ztuhl. Zvedl kameru a začal natáčet. Hlouček fanoušků bez otálení vtrhl do šatny a bylo slyšet vzrušený šepot a zvuk spouští fotoaparátů. Když se podařilo Michaelovi vejít do místnosti, okamžitě sáhl po mobilu a vytočil číslo svého oddělení.

„Michael Crow, detektiv mimo službu, chci nahlásit nález mrtvého těla. Stadion Yankees, Bronx. Zřejmě cizí zavinění,“ řekl. Jakmile to zaslechla Anne, nedalo jí to a protáhla se dovnitř za ním. Hlavou jí problesklo, že na ten pohled ještě dlouho nezapomene.

Stephen Byrd ležel na zemi v nepřirozené křečovité poloze. Oblečení měl zespoda nasáklé močí, která byla i pod ním. Vypoulené oči a výraz v obličeji jasně vypovídal o jeho posledních vteřinách. Od běžného místa činu se tohle ale lišilo. Stephen měl nasazený klaunský nos a tvář mu zdobila líčidla. Bílý make-up, široký klaunský úsměv červenou rtěnkou a nalíčené oči. Přes hrudník se táhl nápis „Klaun“ vyvedený červenou barvou.

„Okamžitě zavolejte nějakou vnitřní ochranku a všechny odsud odveďte!“ křikl Michael na vrátného, který nebyl schopen slova. „Ostatní tady zůstanou. Montgomery, kde je tady nějaká místnost, kde byste mohli počkat vy i ti čumilové?“ otočil se na ztuhlého moderátora.

„Tady vedle je konferenční místnost,“ hlesl.

„Tak tam všichni jděte,“ přikázal Michael a sledoval, jak údržbář, Montgomery a kameraman odcházejí do dveří vzdálených jen asi deset kroků, následováni Anne, která tiše uklidňovala Montgomeryho. Ten byl přesvědčen, že pokud ne dnes, infarkt ho jen tak neskolí.

„Pro vás to platí taky!“ otočil se Michael ke skupince fascinovaných diváků.

Pak se opět obrátil na vrátného, který se stále dovolával ochranky přes vysílačku v třesoucí se ruce. Toho využil jeden z přihlížejících, který dychtivě sledoval Michaelovo obhlížení místa činu. Nejvíc ho ale zajímalo tělo. V té podobě, v jaké bylo teď, ho fascinovalo. Jeho drobná postava se mezi ostatními snadno skryla. Teď si jen uhladil rezavé vlasy a prsty si otřel koutky. Pod kšiltovkou sklopil oči k zemi a tiše se vytratil k východu. Policisté, forenzní specialista a koroner, kteří právě vstoupili do budovy a spěšně se blížili k Michaelovi, ho také přehlédli – na okamžik se stáhl za automat na limonády. Zatímco on pak usedl do svého starého džípu a snažil se zklidnit vzrušením rozklepané prsty, policisté začali svou práci. Muž v autě si pomyslel, jak skvělé by teď bylo onanovat přímo tady. Nakonec ale v pudu sebezáchovy nastartoval a zmizel. Zhruba o hodinu později vytáh l telefonát Michaelova šéfa George Downeyho z oslavy narozenin jeho vnučky.

* * *

Anne byla zmatená pocity. Jednak jí toho večera téměř před očima zemřel její bývalý spolužák, se kterým se sice poslední roky osobně nestýkala, ale prostě ho znala, a tak reagovala přiměřeně na smrt někoho ze svého okolí. Zároveň ale po tom, co viděla, cítila i určitou profesionální potřebu se v tom orientovat. Jako odbornice už byla mnohokrát přizvána někým z oddělení vražd, kde pracoval i Michael, aby s něčím pomohla. Diagnostika pachatelů zatčených, profily těch hledaných nebo rozbory chování obětí trestných činů… To všechno uměla. Teď tedy postávala v konferenční místnosti, kde se lidé vzrušeně bavili, kouřili a nervózně čekali na někoho, kdo je konečně vyslechne, aby mohli jít domů a všem známým zavolat, čeho byli svědkem.

Na místě mezitím tým specialistů prozkoumával každý centimetr, policejní fotograf udělal sérii fotografií normálních a pak s pomocí speciálního filtru, který měl zaznamenat sebemenší krevní a jiné biologické stopy. Když odváželi tělo, v chodbě, ve které už stáli i šéf celého objektu Matt Seaberg, starostův zástupce David Penning a Preston Cain z FBI, se rozhostilo ticho. George Downey Michaelovi tiše vysvětloval, že zatím netuší, proč přijel někdo z FBI, ale že je teď důležité nic neopomenout, jinak se to minimálně starosta dozví během pár minut. Případ okamžitě dostal Dr. Seth Forbes, forenzní specialista a Michaelův dlouholetý kolega, který už zde dělal svou práci. Technici nabrali vzorky, sejmuli otisky a vzali s sebou cokoli, na čem mohla být DNA. Michael a dva příchozí kolegové si postupně rozebrali svědky a po pár otázkách si od nich vzali osobní údaje s tím, že další den dopoledne budou výslechy pokračovat. Protože Dr. Forbes také znal Anne z minulých případů, okamžitě ji neformálně přizval a požádal ji, aby sepsala jak svou svědeckou výpověď, tak své profesionální stanovisko v blízké kanceláři.

Po půlnoci už na místě jen poslední technik zapečetil dveře šatny i místnosti, kde našli tělo, a přelepil je páskou. Z přítomných tu zbyli jen David Penning, Preston Cain, Dr. Forbes, George Downey a Michael, který Anne poslal s vozem domů.

„Tak pánové, chápu, že vás moje přítomnost možná irituje, ale jistě to pochopíte později. Teď jsme tady zbyteční, ale ráno bychom se měli sejít co nejdříve,“ řekl Preston Cain.

„Předpokládám, že mě potřebovat nebudete. Stejně však prosím, jakmile budete mít cokoli nového, informujte mě. Před tiskem to snad zatím ututláme, ale určitě ne nadlouho. Teď vás nechám,“ suše pronesl David Penning, místo pozdravu podal všem ruku a také odešel. George vzájemně představil přítomné.

„Takže, navrhuji setkání v sedm ráno u nás. Rád bych si oficiál ně k případu vzal doktorku Shawovou a samozřejmě kolegu Crowa. Nejen, že byli u případu jako první, ale jsou to výborní odborníci,“ řekl Dr. Forbes.

„Pokud se neobjeví nějaké důvody, které by tomu bránily, jako třeba předpojatost, nemám námitky. Ale paní doktorka se s obětí znala, tak…“ nechal otevřenou větu Preston Cain.

„Jen okrajově a v minulosti,“ podotkl Michael. „Jako spolužáci na základní škole. Od té doby žádné osobní vazby, užší vztahy, prostě nic. Přátelé po internetu. To není předpojatost.“

„Úplně v pořádku to není, ale jak říkám – zatím nemám námitky,“ vzdal se aspoň pro tuto chvíli Preston Cain.

„Výborně,“ uzavřel Dr. Forbes. „Ráno už budeme mít pitevní zprávu, fotografie a první rozbory stop z místa činu, takže budeme chytřejší. Teď se pojďme vyspat a vy,“ otočil se na Prestona Caina, „nám ráno snad také vysvětlíte, proč budeme pod kontrolou FBI.“ Načež se všichni rozloučili.

„Hodím tě domů,“ řekl ještě Michaelovi George. Michael jen kývl.

* * *

„Podívej se, samozřejmě, že už něco vím, ale chtěl jsem to nechat na něm,“ začal George hned, jak se rozjeli. Michael poslouchal.

„Podle všeho to není první vražda, kde bylo tělo takhle upraveno. Jen je první v New Yorku. Nepamatuji si místa těch ostatních, to nám řekne Cain ráno. Ale zatím to vypadá na sériového pachatele. Proto je tady. FBI si myslí, že spolupráce s místním týmem jim přinese lepší lokální výsledky. A já osobně jsem spokojený, když vím, že v terénu budou moji lidé,“ prozradil George. Michael se na víc neptal. Stejně se vše dozví ráno. Teď se snažil nepropadnout náladě, která se vracela s každým případem. Pocit nutnosti pochopit vše, odhalit pachatele, pro jednou zařadit do archivu uzavřený případ. Teď věděl, že především musí zvednout náladu Anne. Ale zároveň si byl jist, že Anne bude jako vždy plná pochopení. Nakonec, tenhle život si vybrala sama. Byli na místě. George jen zvedl ruku místo pozdravu a Michael opět kývl. Zvedl hlavu k rozsvícenému oknu jejich bytu a viděl v něm tichou siluetu Anne. Čekala na něj a stihla připravit i něco malého, kdyby měl Michael hlad.

Na jiném místě, vzdáleném jen pár kilometrů, se vrah díval na televizi. Přepínal mezi zpravodajskými kanály. Zatím ještě nic. To až v prvních ranních zprávách na Fox News, kam ambiciózní kameraman ESPN America prodal svůj záznam za celou tisícovku dolarů. Na Fox News věděli, že tohle se jim vrátí.

* * *

V sedm hodin už všichni obsadili svá místa v nepohodlných křeslech kolem stolu v jednací místnosti v pátém patře, rajónu forenzního týmu. Michael, být to za trochu jiných okolností, by byl pobaven představou běžných lidí, zvyklých na televizní seriály jako Kriminálka Miami, Kriminálka New York a podobně. Žádné prosklené stěny, moderní designové vybavení a pohodlná křesla. Místnost tvořily světle šedé stěny s kovovými pruhy od podlahy ke stropu, které se běžně používaly k upevňování fotografií a vytištěných dokumentů, grafů a poznámek vyšetřovatelů, takže byly plné různě velkých magnetů. Kovový byl i stůl, u kterého teď všichni seděli. Místnost doplňovalo projekční zařízení. Plátno nefungovalo, a tak se promítalo přímo na zeď. Dále několik pracovních stolů rozmístěných podél stěn, uzamykatelné skříně na dokumenty, tabule se smyvatelnými fixami, na stolech počítače a faxy. Na podlaze linoleum neurčité barvy mezi šedou a zelenou. Jediné, co za něco stálo, bylo dobré osvětlení.

V čele stolu stál a oproti přísnému zákazu kouřil Preston Cain. Lehce prošedivělé skráně mu dodávaly jistou důstojnost, charisma. Během let ve službě se naučil na lidi působit pozitivně, což mu přinášelo užitek. Vstřícný postoj vždy zaručil vlídné nebo alespoň přijatelné chování druhé strany. Prohlížel si nervózní a rozčílené tváře před sebou. Naprázdno polkl, napil se kávy z automatu a pokračoval v načatém proslovu.

„…dobrá tedy, je to venku. Osobně si toho kameramana podám. Na kazetě, kterou jsme mu včera zabavili, je pouze předvčerejší záznam nějakého zápasu. Doběhl nás, parchant!“ shrnul důvody rozladění z toho, že od prvních ranních zpráv věděli o Byrdově smrti snad všichni. Televize neměla ani tolik úcty, aby černým proužkem zakryla Byrdovu tvář. Od televize už koupila fotografie řada redakcí newyorských deníků, a kromě toho, že všechny připravovaly materiály na titulní strany, se na svých webových stránkách předháněly s detaily. Preston si všiml, že Anne má lehce červené oči. Možná od pláče, z nedostatku spánku – ne věděl přesně.

„Paní doktorko,“ pokračoval Preston, „znovu jsem zvažoval, zda vaše přítomnost neohrozí vyšetřování, a mám k tomu své důvody, které později vysvětlím, ale zatím jsem se rozhodl vás nevyloučit. Na vlastní triko. A teď k tomu, na co všichni čekáte. Důvod mojí přítomnosti. Jak víte, FBI většinou neplýtvá silami na zločinech, které nejsou federální. Tenhle ovšem je. Stephen Byrd nebyl první takovou obětí. Byl třetí. Máme nahlášené další dvě vraždy, provedené stejným způsobem, včetně posmrtné úpravy těla. Ty předchozí oběti jsou Becky Westová, běloška, servírka, vdaná matka dvou dětí z Bloomingtonu, nalezena mrtvá poblíž 605 jižní Towanda Avenue v křoví za místním country klubem, a Benjamin Payne, Afroameričan, samotář, gay, učitel na univerzitě sídlící na 302 Buchtel Mall v Akronu, kde byl také nalezen ve svém kabinetu. Ste phen Byrd je třetí…“ přečetl z jednoho z dokumentů, které svíral v pravé ruce. Levou na poslední chvíli zamáčkl cigaretu do kelímku od kávy, před tím než mu spálila prsty.

* * *