Martina Drijverov á

České pověsti

pro malé děti

Computer Press

Brno

2011

České pověsti pro malé děti

MARTINA DRIJVEROVÁ

Computer Press, a.s., 2011. Dotisk prvního vydání.

Ilustrace: Dagmar Ježková

Jazyková korektura: Sabina Konečná

Vnitřní úprava: Irena Rozvoralová

Sazba: Irena Rozvoralová

Obálka: Irena Rozvoralová

Odpovědná redaktorka: Eva Mrázková

Technická spolupráce: Irena Rozvoralová

Technický redaktor: Irena Rozvoralová

Produkce: Petr Baláš

Computer Press, a. s.,

Holandská 3, 639 00 Brno

Objednávky knih:

http://knihy.cpress.cz

distribuce@cpress.cz

tel.: 800 555 513

ISBN 978-80-251-3666-9

Prodejní kód: KDV0104

Vydalo nakladatelství Computer Press, a. s., jako svou 4039. Publikaci.

© Computer Press, a.s. Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

Obsah

Praotec Čech

Silný Bivoj

Libuše a Přemysl

Bruncvík

Král Ječmínek

Karlův most

Kouzelník Žito

Blaničtí rytíři

Dalibor

Faustův dům

Dívčí válka

Synové Svatoplukovi

Svatý Václav

Horymír

Oldřich a Božena

Břetislav a Jitka

Tatarská princezna

Založení Nového Města pražského

Staroměstský orloj

Golem

Praotec Čech

Kdysi dávno žily u řeky Visly rodiny dvou bratrů - Čecha a Lecha. Ale dobře jim tam nebylo.

V okolí se totiž objevily jiné kmeny, a ty byly náramně bojovné. Co chvíli cizí muži vyrazili, někoho přepadli a zabili. Jindy zas vyloupili obydlí a sebrali, na co přišli. Nebylo to k životu, stále jen bránit chýše a políčka, ukrývat v lese plačící ženy a děti...

„Takhle to dál nejde,” řekli si jednoho dne bratři. „Zdá se, že tu nebude nikdy klid! Měli bychom odejít a vyhledat si novou zemi.”

To se snadno řekne, jenže hůř udělá. Cesta byla dlouhá. A ať šli, kam šli, všude už někdo bydlel! Děti plakaly, ženy naříkaly, že dál nemohou a že docházejí zásoby jídla. Muže, i když zatínali zuby, už také bolely nohy... Tak putovali, až dorazili k jakési hoře.

„Tady si odpočineme,” rozhodli bratři, „ stejně už se stmívá...”

Všichni se uložili ke spánku a noc byla klidná. Ráno se jako první vzbudil Čech. Tak zas půjdeme dál, vzdychl si. Ale kudy? Měl bych se rozhlédnout. Snad z vrcholku hory!

Zvlášť vysoká ta hora nebyla, vystoupit na ni moc práce nedalo. Jak Čech dorazil nahoru, vydechl a rozhlédl se po kraji. No to je nádhera! řekl si. Ty šťavnaté zelené louky! Ty hluboké lesy, řeky a stříbrné potoky! Slunce svítilo, všechno kolem kvetlo a ve vzduchu bzučely včely. Pod modrou oblohou poletovali ptáci a v lese zahlédl Čech srnku a zajíce. A co bylo nejdůležitější: nikde ani stopy po nějakém lidském obydlí.

Čech běžel z hory dolů, co mu nohy stačily, a hned budil příbuzné: „Už jsme tady! To je ta země zaslíbená, zvěře a ptáků plná, medem oplývající!”

Skvělá zpráva. Lidé se hned dali do práce: vykáceli pár stromů, postavili si obydlí a založili pole, zorali je, oseli. Do lesa chodili na lov, u řeky chytali ryby. Bylo jim dobře. A té báječné zemi začali říkat Čechy.

Jenom Lecha mrzelo, že si to ráno přispal a že všechnu slávu sklidil jeho bratr. Trápil se tím, že v noci spát nemohl. A po nějakém čase už to nevydržel. Přemluvil rodinu a vydal se od hory, kterou nazvali Říp, na další cestu. Do cizích krajů. Že prý také něco objeví. Kam došel, co se s ním stalo? Těžko říci. Víme jen jedno: žádná země se Lechy nejmenuje.

Silný Bivoj

Před dávnými časy vládl v Čechách vévoda Krok. Měl tři dcery: Kazi, Tetu a Libuši. Co s nimi? uvažoval Krok, když byly holky malé. Libuše je z těch tří nejchytřejší, ta by mohla po mně převzít vládu. Kazi je nejhezčí, ta by se mohla provdat za nějakého silného muže, abych měl spojence do bitev. A Teta...? No, to tedy nevím, co s ní bude. O té se těžko dá něco říci.

Čas plynul, dívky rostly a byly přesně takové, jak jejich otec předpokládal. Libuše byla čím dál moudřejší, Kazi krásnější a Teta? Prostě byla. Těžko o ní něco říci. Nápadníci se za ní ani za Libuší moc nehrnuli, všichni obdivovali Kazi: jaké má oči, jaké vlasy. a ta krásná postava! Kazi si tedy mohla vybírat z mnoha mužů, ale žádný jí do oka nepadl. „Já chci manžela hezkého, statečného a taky chytrého!” říkala.

„Takového najít, to nebude jen tak,” domlouval dceři Krok, „nemohla bys trochu slevit?”

„Ani náhodou!” pohodila Kazi dlouhými vlasy a odšustila ze světnice.

„Ona se nakonec nevdá!” naříkal Krok, „s dětmi jsou takové starosti...”

A aby toho nebylo málo, starostí mu ještě přibylo. V okolí vévodského sídla Vyšehradu se totiž objevil divoký kanec. Ničil pole široko daleko a napadal lidi - obrovský, zuřivý, s ostrými tesáky. A nikdo si netroufal pustit se s obludou do boje. „To není obyčejné zvíře!” říkali lidé. „To je nějaký zlý duch.”