DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2015

Cover Illustration © Jan Patrik Krásný 2016

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXVI jako svou 4766. publikaci

Z anglického originálu Ranger’s Apprentice. The Early Years. The Tournament at Gorlan přieložil Milan Pohl

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technická redaktorka Alena Mrázová

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

Tisk Finidr, s.r.o.

TS 14. První vydání

ISBN elektronického vydání: 978-80-252-3902-5

ISBN tištěného vydání: 978-80-252-3649-9

Obsah

Předmluva

Jedna

Dva

Tři

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Jedenáct

Dvanáct

Třináct

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Sedmnáct

Osmnáct

Devatenáct

Dvacet

Dvacet jedna

Dvacet dva

Dvacet tři

Dvacet čtyři

Dvacet pět

Dvacet šest

Dvacet sedm

Dvacet osm

Dvacet devět

Třicet

Třicet jedna

Třicet dva

Třicet tři

Třicet čtyři

Třicet pět

Třicet šest

Třicet sedm

Třicet osm

Třicet devět

Čtyřicet

Čtyřicet jedna

Čtyřicet dva

Čtyřicet tři

Čtyřicet čtyři

Čtyřicet pět

Epilog

O autorovi

Předmluva

Události vylíčené v této knize navazují na povídku „Hiberňan“ vydanou v knize Ztracené příběhy, 11. svazku série Hraničářův učeň.

Pokud jste „Hiberňana“ nečetli, povídka popisuje první setkání Halta a Crowleyho v době, kdy Halt přišel do Araluenského království jako uprchlík ze své vlasti Hibernie. Halt byl právoplatným dědicem clonmelského trůnu, ale jeho mladší dvojče se ho pokusilo zabít a získat trůn pro sebe. Bratrovo chování Halta rozhořčilo a zklamalo, nebyl však ochoten bojovat proti vlastní rodině, a tak se rozhodl z Hibernie odejít.

Do Araluenu přichází ve chvíli, kdy Morgarath, baron z Gorlanského léna a přední rytíř království, provádí svůj pečlivý plán na uchvácení moci. Jedním z baronových prvních kroků je oslabit a zničit hraničářský sbor, zvláštní elitní jednotku, která je očima a ušima království, a současně nejmocnější skupinu, která podporuje současného krále. Během několika let se Morgarathovi podařilo většinu zkušenějších hraničářů falešně obvinit ze zločinů, takže museli opustit svá místa nebo uprchnout ze země. Nahradil je svými přisluhovači a poskoky.

Morgarath je vlivná osoba. Získal důvěru krále Osvalda a přesvědčil ho, že jeho syn, princ Duncan, je příliš nezkušený na to, aby mohl vládnout. Princ Duncan byl poslán do léna na severovýchodním konci království.

Crowley vstoupil do řad hraničářů teprve nedávno a v tradičních dovednostech se cvičil u starého hraničáře Pritcharda. Morgarathovy intriky ho zbavily veškerých iluzí. Brzy po setkání s Haltem se rozhodne znovu vybudovat hraničářský sbor. Hodlá naverbovat hrstku zbývajících členů původního sboru a získat od prince Duncana královský dekret. Crowley zjišťuje, že Halta podobně jako jeho samotného vycvičil Pritchard, jeden z prvních hraničářů vypuzených Morgarathem z království. Uzavřou přátelství, které ještě posílí, když Halt pomůže Crowleymu odrazit útok půltuctu Morgarathových vojáků.

S Morgarathovými muži v patách se Halt rozhodne přidat se ke Crowleymu a pomoct mu najít prince Duncana. Společně vyrážejí za svým posláním, nad nimi však neustále visí hrozba Morgarathova nepřátelství.

Jedna

Pršelo už celé dny.

Déšť nebyl kdovíjak prudký a silný, ale zato vytrvalý a hustý. Nakonec se mu podařilo překonat ochranný olej jejich vlněných pláštěnek a proniknout do látky, která pak byla promočená a těžká.

A studená.

Halt a Crowley se už poněkolikáté utábořili na noc v lese. Halt navrhl, aby se vyhýbali městům a vesnicím, dokud se nedostanou z Morgarathovy sféry vlivu, a Crowley zpočátku souhlasil. Halt koneckonců cestoval jako uprchlík déle než on a měl s tím víc zkušeností.

Ale teď začínal pochybovat, jestli to opravdu bylo dobré rozhodnutí.

Seděli pod obdélníkovou navoskovanou plachtou, kterou pověsili mezi čtyři stromy. Spodní část naklonili tak, aby po ní mohla stékat voda. Půda pod nimi byla nasáklá deštěm, a tak si z větví postavili nízká lůžka, aby nemuseli ležet na mokré zemi. Každé lůžko sestávalo z hranatého rámu s několika krátkými příčkami, vystlaného listnatými větvemi tvořícími jakousi hrubou matraci. Každé ráno tyto rámy rozebrali, delší kusy dřeva svázali do balíku a vezli je s sebou.

O několik kroků dál byli uvázaní jejich koně. Zvířata se k sobě choulila, navzájem se zahřívala a vichru a dešti nastavovala zadky.

Halt se zachvěl a přitáhl si pláštěnku blíž k tělu. Jen se pohnul, z kapuce mu na nos stekl pramínek vody a odkapával z jeho špičky. Když to Crowley uviděl, musel se nahlas zasmát.

Halt po něm loupl očima. „Co je tu vtipného?“ zeptal se chladně.

Crowley – také zachumlaný v pláštěnce – kývl hlavou k příteli. „Ty, jak se tam choulíš a teče ti z nosu jako nějakému dědovi, který má rýmu,“ odpověděl. Kývnutí bohužel uvolnilo proud vody z jeho vlastní kapuce a kapky se mu teď koulely po nose. Popotáhl a úsměv mu uvadl na tváři.

„Tobě přijde vtipné, že jsem promočený na kost a umírám zimou?“ otázal se Halt.

Crowley chtěl pokrčit rameny, ale pak si uvědomil, že tím by spustil další příval vody, a zarazil se. „Možná ne vtipné. Ale aspoň mě to přivede na jiné myšlenky.“

Halt se k němu velice opatrně otočil. „A na co chceš přestat myslet?“ zeptal se a dával si při tom dobrý pozor na výslovnost. Když měl špatnou náladu, vždycky si na ni dával pozor.

„Na to, že i já jsem promočený a promrzlý, teče mi z nosu a je mi mizerně,“ odpověděl Crowley.

Halt se nad tím zamyslel. „Je ti mizerně?“

Crowley přikývl, což mělo za následek další příval vody.

„Rozhodně,“ přisvědčil.

„A to si říkáš hraničář?“ utrousil Halt. „Já myslel, že hraničáři dokážou i to nejhorší nepohodlí překonat s úsměvem na rtech a písní v srdci. Netušil jsem, že budou remcat a kňučet.“

„Překonávat nepohodlí neznamená, že si při tom nesmím postěžovat. A navíc, ještě před pár minutami jsem byl samý smích.“ Crowley se otřásl a přitáhl si pláštěnku k tělu. Stekla z ní další voda. „Tyhle pláštěnky jsou dobré, ale jen do určité míry. Když nasáknou vodou, rázem jsou k ničemu.“

„Kdybys tu seděl zabalený do ničeho, brzy bys poznal ten rozdíl,“ opáčil Halt. Crowley něco zabručel a v tábořišti na chvíli zavládlo ticho. Přerušovalo ho jen vytrvalé pleskání deště v korunách stromů a občasné dupnutí kopyta jednoho nebo druhého koně. Čekala je další studená večeře. Vzduch byl prosycený vlhkostí a vykřesat jiskru z Haltova křesadla se jim nemohlo podařit. I kdyby to nějakým zázrakem dokázali, neměli suché dřevo na oheň. Obvykle cestovali s nouzovou zásobou troudu a třísek na podpal, ale obojí vyčerpali už před dvěma dny.

Smůla, pomyslel si Halt. Zahřál by je i malý ohníček a plameny by pozvedly i jejich ducha. Sáhl do brašny na lůžku vedle sebe a nahmatal kus sušeného hovězího.

Zakousl se do něj a začal metodicky žvýkat. Jeho zuby zpracovávaly tuhé, nepoddajné maso. Možná se při žvýkání hovězího trochu zahřeje, napadlo ho. Maso bylo tak tvrdé, že se musel opravdu snažit, aby ho rozkousal. Jeho ústy se pomalu šířila chuť zauzeného masa. Pak si samozřejmě uvědomil, jak velký má vlastně hlad a jak málo jídla k nasycení.

Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. Zima a hlad byly nepříjemné. Mokro jakbysmet. Ale všechny tři věci dohromady byly téměř nesnesitelné.

„Tak jsem přemýšlel…,“ začal Crowley a chvíli nechal větu viset ve vzduchu.

Halt zakroutil hlavou. „A já nemám pero ani pergamen, abych mohl tu památnou chvíli zaznamenat.“

Crowley na něj povytáhl obočí. Alespoň že tohle nespustilo další vodopád.

Pro jistotu zvedl i druhé obočí. Pořád žádný vodopád. Zase obočí spustil.

„Myslím, že už jsme nejspíš mimo území Gorlanského léna,“ pokračoval. Halt zabručel; ani souhlasně, ani nesouhlasně.

Crowley si to vyložil jako pobídku k rozvinutí své teorie.

„Ta řeka, kterou jsme dnes vpodvečer přecházeli – myslím, že to mohla být Vraní řeka, která tvoří hranici mezi Gorlanským a Keramonským lénem.“

„Stejně tak to mohla být Lososí řeka,“ namítl Halt. „A pokud si vzpomínám, ta je podle mapy pořád ještě v Gorlanu.“

Crowley však vrtěl hlavou. „Lososí řeka je mnohem užší a má rychlejší proud. A nachází se víc na západ, blíž k Redmontu. Museli bychom opravdu hodně bloudit, abychom se k ní přiblížili.“

„No, uvědom si, že nás vedeš ty,“ poznamenal Halt.

Crowley mu věnoval ublížený pohled. „Nejsem odborník na mapy a můj orientační smysl není dokonalý. Ale jen málokdy se spletu o deset nebo dvacet mil.“

„Málokdy samozřejmě znamená, že někdy ano,“ podotkl Halt, ale Crowley trval na svém.

„Tentokrát ne. A jak říkám, Lososí řeka je užší a dravější.“

Halt se rozhodl ustoupit. „Pokud máš pravdu, proč mi to říkáš?“

Crowley se zavrtěl, když mu pod pláštěnku zatekla studená voda. Musel s Haltem souhlasit. Choulit se v promočené pláštěnce bylo protivné, ale pláštěnka přesto zadržela většinu vody. I když byla mokrá, pomáhala mu uchovat si alespoň trochu tělesného tepla.

„Protože jestli jsme už venku z Gorlanského léna, třeba bychom se mohli v nějaké vesnici porozhlédnout po hostinci a pár dní tam zůstat.“

„Myslíš, že Morgarath se zastaví na hranici mezi lény?“ zeptal se Halt.

Crowley vystrčil spodní ret. „Morgarath možná ne,“ přiznal. „Ale jestli za námi poslal své muže – a ani nevíme jistě, že to udělal –, na hranici léna by se docela dobře mohli rozhodnout, že bude lepší se vrátit. Zvlášť v takovémhle počasí. Určitě by se jim v něm nelíbí o nic víc než nám.“

„Možné to je,“ souhlasil Halt. „Máš na mysli nějakou konkrétní vesnici?“

Crowley přikývl. Před setměním si prohlédl mapu. „Je tu vesnice, která se jmenuje Woolsey,“ odpověděl. „Odhaduju, že je asi šest mil daleko, stranou od hlavní cesty. Je dost velká na to, aby měla krčmu nebo hostinec. A pokud nemá, třeba bychom mohli přespat u někoho z vesničanů.“

Halt mlčky přemýšlel o jeho návrhu. Pak si Crowley uvědomil, že to má jeden háček.

„Samozřejmě bychom potřebovali peníze,“ řekl. „Na cestách obvykle platím stvrzenkami, které proplácí hraničářský sbor. Ale to teď nepřichází v úvahu.“

Po střetu s Morgarathem a potyčce s jeho poddanými se rozhodli, že Crowley by měl svou hraničářskou totožnost raději tajit. Morgarathovi muži hledali člena hraničářského sboru. Morgarath zatím zřejmě nevěděl, že Halt se ke Crowleymu přidal. Crowley proto schoval skvrnitý hraničářský plášť a vzal si prostou vlněnou pláštěnku tmavošedé barvy. Haltova pláštěnka měla barvu lesní zeleně. Obě pláštěnky byly v lese dostatečně nenápadné a nebyly okamžitě rozpoznatelné jako hraničářské.

„Já mám peníze,“ řekl Halt a Crowley na něj s úlevou pohlédl. „Ale jen hibernské. Nevím, jestli je zdejší hostinští berou.“

„Jsou zlaté?“ zeptal se Crowley, a když Halt přikývl, pokračoval: „V tom případě je budou brát.“

„Tak dobrá,“ řekl Halt. „Zítra zajedeme do vesnice Woolsey. Usušíme si tam oblečení a výstroj. A našim koním prospěje strávit pár nocí ve stáji.“

„Nebo možná týden?“ navrhl Crowley optimisticky.

Halt se na něj zaškaredil mezi několika pramínky vody, které mu stékaly z kapuce.

Crowley pokrčil rameny. „Pár nocí stačí.“

„Půjdeme na kutě,“ zívl Halt. Měli za sebou dlouhý den a představa, že budou zítra usínat v suché posteli, byla lákavá. Opatrně si lehl, trochu se zachvěl a zachumlal se do promočené pláštěnky. Kapuci si stáhl do čela. Plachtou nad nimi otřásl poryv větru a na třech stranách se z ní valily potoky vody. Opět se zachvěl.

„K čertu s Morgarathovými muži,“ utrousil. „Zítra večer chci pěkný plápolající oheň.“

„A pořádnou porci dušeného hovězího,“ ozval se Crowleyho přidušený hlas.

„A pořádnou porci dušeného hovězího,“ souhlasil Halt.

Dva

Do vesnice Woolsey dorazili pozdě odpoledne. Déšť zeslábl, přešel v setrvalé mrholení, ale nepřestával.

Schoulení v pláštěnkách projížděli jedinou ulicí ve vesnici. Oba koně se odhodlaně brodili hustým bahnem a jejich kopyta vydávala mlaskavé, čvachtající zvuky, jak je střídavě pokládali dolů a zase je vytahovali z té mazlavé břečky.

Crowley ukázal na budovu v polovině ulice, větší než domky kolem ní. Jednalo se o jedinou dvoupatrovou budovu ve vesnici a nad vchodem se ve větru kymácel malovaný vývěsní štít.

Zamžoural na ceduli. „U Žlutého papouška. To zní vesele.“

„Co je na žlutém papouškovi veselého?“ pohlédl na něj úkosem Halt.

Crowley se nad tím zamyslel. Popravdě řečeno, promluvil prostě proto, aby něco řekl, ale nehodlal to přiznat.

„No,“ odpověděl nakonec, „papoušci jsou zábavní. Vždyť přece mluví, ne? Říkají věci jako: ,Polly chce kůrku.‘ Nebo: ,To je ale krasavec.‘ A jsou barevní, takže s nimi je všechno hned veselejší.“

„Co je zábavného na ptákovi, který chce kůrku? Nebo který o sobě tvrdí, že je krasavec? Pták přece neví, co mluví, ne?“

„Ví, že chce kůrku,“ namítl Crowley. „Když to řekne a ty mu dáš kůrku chleba, tak tu kůrku sezobe, ne? Takže je jasné, že ví, co mluví.“

Halt zastavil koně a ohlédl se na společníka. Crowley přitáhl otěže a jeho kůň se taky zastavil.

„Jsi pořád tak nesnesitelně veselý?“ zeptal se Halt.

„Řekl bych, že ano,“ přiznal Crowley. „Pořád se tváříš, jako by ti nad hlavou visel velký černý bouřkový mrak?“ Znali se jen krátce, ale Hiberňan mu byl sympatický. Ale občas je tak trochu divný patron, pomyslel si.

„Co jsi to řekl?“ otázal se Halt.

Crowleymu došlo, že musel svou myšlenku nevědomky vyslovit nahlas. Honem zavrtěl hlavou. Kolem něj se rozlétly dešťové kapky.

„Já nic neříkal.“

Halt se na něj mračil. „Řekls, že jsem divný patron,“ obvinil ho.

Crowley pokrčil rameny. „To je v téhle zemi výraz uznání a obdivu.“ Dotkl se koně patami a znovu se rozjel. Šplouch, mlask, šplouch, mlask, žbluňk, šplouch, dělala kopyta.

Halt také pobídl koně vpřed. Jeho kopyta rozstřikovala do vzduchu bláto a vodu, jak spěchal za hraničářem. Uvědomil si, že se cítí trochu nesvůj. Bylo to tím, že posledních několik dní cestovali s luky zabalenými v nepromokavých kožených obalech chránících jejich tětivy. Deštivé počasí mohlo tětivu poškodit, snížit její pnutí a zbraň by pak byla téměř nepoužitelná. A Halt se nikdy necítil pohodlně, když se pohyboval v neznámém prostředí a neměl okamžitý přístup ke svému luku. Připadal si pak zranitelný a následkem toho byl podrážděný a neklidný.

Ve všudypřítomném pachu deště a bahna zachytil stopu kouře. Vzhlédl a spatřil dým stoupající z komína hostince. Vichr s deštěm způsobovaly, že vystoupal nanejvýš několik stop nad střechu.

„Tak tohle už je veselejší než žlutý papoušek,“ prohlásil.

Crowley mezitím seskočil ze sedla. Koně uvázal ke kruhu u dveří hostince a počkal na Halta. Pak oba společně vešli do dveří a trochu se sehnuli pod nízkou zárubní.

Po studeném dešti a vichru zuřícím venku bylo ve výčepu příjemně teplo. Široká místnost měla nízký strop a na dvou sudech u stěny naproti dveřím spočívalo dlouhé dřevěné prkno, které sloužilo jako barový pult. Za barem ležely na podstavcích další sudy a soudky, aby k jejich pípám snadno dosáhl hostinský i jeho děvečky, které obsluhovaly hosty. Místnost byla zpola zaplněná lidmi. Rolníci a čeledíni, hádal Crowley. Přišli se schovat před mizerným počasím. Všichni na chvíli zmlkli a prohlíželi si nově příchozí. Potom se znovu rozeběhl šum hovoru a hosté se obrátili zpátky ke korbelům a talířům.

Na jednom konci místnosti byl veliký krb s rožněm upevněným tak, aby se dal otočit přímo nad oheň. Na rožni se peklo několik kachen a jejich kůže se leskla tukem, který se syčením kapal na žhavé uhlíky. Místnost byla prosycená vůní pečených kachen, poctivého piva a hořícího dřeva. Kouř z ohně se kroutil pod nízkým stropem a komín tak docela nestačil na svůj úkol ho odvádět pryč.

Halt a Crowley prošli mezi stoly k barovému pultu. Hostinský si je krátce prohlédl.

Zálesáci, usoudil. Možná lovci. Rozhodně ne vojáci. V posledních pár letech se naučil, že vojáci v tomto kraji znamenali potíže. Často si brali, co chtěli, bývali hluční a nároční, zastrašovali vesničany a rolníky a probouzeli v nich nevraživost a napětí. A ačkoli pili hodně, platili málo a soustavně vyvolávali rvačky.

Vojáci byli špatní pro obchod.

Usoudil, že Halt a Crowley nepředstavují hrozbu, a stáhl ruku z těžké palice pobité cvočky, kterou měl schovanou pod barovým pultem. Sáhl po dvou žejdlících zavěšených pod stropem.

„Dáte si pivo, přátelé?“

Oba muži přikývli. Promluvil ten se světlými nazrzlými vlasy.

„Přišlo by nám k duhu, hospodo.“ Rozepnul si pláštěnku a shodil z hlavy kapuci. Z jeho oblečení už začínala stoupat pára vyvolaná tím, jaké bylo v místnosti teplo.

„A budeme potřebovat pokoj. S krbem,“ dodal ten s tmavými vousy. Měl příjemný zpěvavý přízvuk, s jakým se hostinský ještě nesetkal. Postavil na pult dva zpěněné žejdlíky a nově příchozí se z nich vděčně napili. Zrzek se spokojeně olízl.

„Dobré pivo,“ prohlásil a hostinský na pochvalu zareagoval úklonou hlavy.

„Moje pivo je vyhlášené,“ poznamenal a pak se otočil k tmavovlasému: „V žádném z mých pokojů v patře není krb.“ Muž zklamaně svraštil obočí. „Ale vzadu mám přístavek se samostatným krbem. Odsud tam nevedou žádné dveře. Chodí se tam přes stáje.“

Zklamání z mužovy tváře zmizelo.

„Přesně to potřebujeme,“ prohlásil. A čím víc o tom Halt přemýšlel, tím víc se mu to zamlouvalo. Samostatný vchod ukrytý ve stájích a neviditelný z hlavní ulice jim poskytne přiměřené soukromí a bezpečí, kdyby je sem přece jen přišli hledat Morgarathovi muži.

Chvíli vyjednávali o ceně. Halt původně chtěl jen jednu noc, ale když viděl výraz Crowleyho tváře, povolil a zvedl to na dvě.

„Za jednu noc nám nestihnou uschnout věci,“ poznamenal Crowley a Halt s ním musel souhlasit.

Hostinský si uvědomoval, že v tomhle psím počasí bude krajem projíždět jen málo cestovatelů. Nabídl jim k ubytování jídlo zdarma a bylo rozhodnuto.

„Koně můžete zavést do stájí,“ řekl. „Je tam pro ně spousta místa.“

Halt dopil pivo a postavil žejdlík na pult.

„Raději je tam hned zavedeme a osušíme je,“ řekl.

Nikdy se mu nechtělo nechávat koně delší dobu bez péče – zvlášť po dlouhé cestě v chladném deštivém počasí.

„Můžou počkat dvě minuty, než dopiju pivo,“ řekl Crowley.

Halt na něj pohlédl se zdviženým obočím. „Ty to zvládneš vypít za dvě minuty?“

Crowley se zahleděl na velký, téměř plný žejdlík ve své ruce. „Tohle vypiju za jednu,“ řekl.

Dopil a spolu s Haltem neochotně vyšel z hostince do toho nečasu. Provedli koně bránou do dvora a potom do stáje s vysokou střechou. Byla čistá a prostorná a obývalo ji jen jedno zvíře – mezek, který si je bez valného zájmu prohlížel.

Sundali sedla a osušili koně. Hrstmi suchého čistého sena třeli jejich boky odshora dolů. Pak je zavedli ke dvěma sousedním korytům, a zatímco Crowley házel do žlabů vidlemi seno, Halt vyšel na dvůr a napumpoval do dvou věder čistou vodu. Když se vrátil, všiml si, že vědro před mezkem je poloprázdné a voda zelená a kalná. S povzdechem ho sundal z háku, vrátil se k pumpě a naplnil ho čerstvou vodou.

Když vrátil vědro na místo, všiml si, že se na něj Crowley zubí.

„Co zas?“ zeptal se Halt podrážděným tónem.

„Ále, předstíráš, kdovíjak nejsi mrzutý a nabručený,“ řekl Crowley, „a pak jdeš a přineseš čerstvou vodu mezkovi, kterého jsi v životě neviděl. Bavíš mě.“

„No, vždycky ti rád zvednu náladu. Ale připadá mi, že pobavit tě není těžké.“

Halt naposledy zkontroloval svého koně a postroj. Deka pod sedlo, kterou pověsil na zábradlí, byla zmačkaná, a tak ji rozprostřel, aby schnula rychleji. Pak ukázal palcem ke dveřím stáje. „Podíváme se, jak vypadá náš nocleh.“

Se sedlovými brašnami a zabalenými luky v rukou přešli rozbahněný dvůr a otevřeli dveře do přístěnku postavenému u zadní stěny hostince. Když vstoupili, místnost je příjemně překvapila. Byla prostorná a dobře větraná, s bytelnými dřevěnými stěnami. Mezery a nepravidelnosti mezi trámy byly utěsněny jílem a sádrou. U protější stěny už plápolal oheň. Hostinský poslal jednu ze svých děveček, aby ho připravila a zapálila. Jeho teplo už naplňovalo místnost a žluté mihotavé plameny vydávaly příjemné uklidňující světlo.

Crowley se postavil k ohni a spokojeně si zamnul ruce. „Musím říct, že jsme to vychytali!“ pochvaloval si.

Halt krátce přikývl. „Už jsem spal na horších místech.“

Crowley zakroutil hlavou a zazubil se na společníka. „Snaž se nezahltit mě svým bezbřehým nadšením.“

Halt si uvědomil, že v místnosti budou mít opravdu pohodlí a že mohl být velkorysejší. Zabručel nesrozumitelnou odpověď.

V místnosti byly dvě postele a každá měla tři tlusté vlněné přikrývky a polštář nacpaný senem. Prostěradla chyběla, ale ve srovnání s lůžky vystlanými větvemi, na kterých spali posledních pět nocí, se jednalo bezmála o přepych. Na konci každé postele ležel hrubý lněný ručník a na prostém borovém stolku stál velký džbán a škopek s vodou.

Dále tam byla dvě dřevěná křesla stojící u krbu a stůl, kolem něhož byly rozmístěny tři židle s rovnými opěradly.

Honem si sundali pláštěnky, rozložili je na křesla před krbem, aby rychleji uschly, a pak udělali to samé s kazajkami a košilemi. Z promočeného oblečení stoupala pára a místnost se brzy naplnila pronikavým pachem vlhké sušící se vlny.

Oba měli v brašnách suché košile – i když slovo „suché“ nebylo tak docela přesné. Náhradní košile provlhly, stejně jako všechno ostatní, co jim patřilo. Několik minut je drželi před ohněm a pak už byly dost suché a teplé na to, aby si je mohli obléct.

Halt si zavázal šňůrku u límce košile a pak si znovu připnul široký kožený pás s pouzdry pro saxonský a vrhací nůž – jedním na každém boku. Rozhlédl se po pokoji, nyní posetém sušícím se oblečením rozloženým na každém dostupném povrchu.

„Nu, plápolající oheň už bychom měli,“ poznamenal. „Teď se ještě podíváme po té pořádné porci dušeného hovězího.“

Tři

Dušené hovězí sice nebylo, ale zato byla hustá skopová polévka – velké kusy chutného masa v pořádném zeleninovém vývaru. Navíc se k ní podával čerstvý chléb s křupavou kůrkou. Každý si poručili jednu misku a další dva žejdlíky piva, aby nečekali na suchu.

„Vyberte si stůl,“ vybídl je hostinský a máchl rukou kolem sebe. „Millie vám přinese jídlo.“

Ani se mezi sebou nemuseli radit. Oba vykročili ke stolu přiraženému k protější stěně výčepu. Byl stranou od dveří, takže lidé vstupující do krčmy si jich nemohli v první chvíli všimnout; oni sami si však mohli udržovat neustálý přehled o všech příchozích. Stůl se nacházel daleko od krbu a nejbližší olejová lampa visela několik kroků od nich, takže je částečně halilo šero.

Zachovávat nenápadnost bylo pro Halta druhou přirozeností. Několik měsíců cestoval Hibernií, ukrýval se před pátracími oddíly, které za ním poslal jeho bratr, a snažil se, aby ho nikdo nepoznal. Crowleyho musel hraničářský výcvik vybavit stejnou zdrženlivostí. Pritchard Halta poučil, že hraničáři nemají nikdy vyčnívat z davu, naopak by měli usilovat o to, aby splynuli s prostředím.

Millie – asi pětadvacetiletá žena s přívětivou tváří – jim přinesla misky se skopovou polévkou a dvě dřevěné lžíce. Položila před ně prkénko s nožem a teplým bochníkem chleba. V malé nádobce bylo syté žluté máslo. Crowley usrkl trochu polévky a spokojeně se usmál.

„Je vážně moc dobrá!“

Halt následoval jeho příkladu a kývl na souhlas. Polévka byla horká a hustá a její teplo se šířilo jeho vyčerpaným prochladlým tělem. Dokonce se mu zdálo, že cítí, jak mu teplo sestupuje do promrzlých a unavených nohou.

Najednou si uvědomili, jaký mají doopravdy hlad. Celé dny si museli vystačit se skromnými příděly studeného jídla. Nedočkavě se vrhli na polévku a hladina v jejich miskách rychle klesala. Millie se přitočila k jejich stolu a ukázala na skoro prázdné misky.

„Přidáte si?“ zeptala se. „Nic to nestojí.“

Crowley okamžitě vyhrábl z misky poslední kousek skopového a nacpal si ho do pusy. Pak podal misku Millie a nadšeně přikývl.

„Mmmm. Ano, pvofím,“ zamumlal s ústy plnými chleba a horkého skopového.

Usmála se, vzala od něj misku a pohlédla tázavě na Halta. „A co vy?“

Zavrtěl hlavou. Misku měl ještě ze čtvrtiny plnou a hádal, že mu to bude stačit. „Já už ne,“ odpověděl.

Ukázala na jeho žejdlík. „Tak další pivo?“

Tentokrát oba bez rozmýšlení zavrtěli hlavami.

„Už nám stačilo,“ řekl Crowley. „Díky.“ Usmál se na ni a dívka jeho úsměv s jistým zájmem opětovala. Byl to pohledný mladý muž s veselými, tak trochu čertovskými ohníčky v očích.

Pohlédla na jeho společníka. Zvláštní chlapík, pomyslela si. Jeho oči byly hnědé, schované pod tmavými obočími. Měl štíhlou tvář a tmavé vousy. Bylo na něm cosi neurčitě děsivého, ale vycítila, že jí samotné od něj nehrozí nebezpečí. Zato však hrozilo těm, kteří by mu způsobili potíže.

Uvědomila si, že při pohledu na muže s tmavými vousy jí spadl úsměv z tváře, a honem ho zase nasadila. Věděla, že usmívat se na zákazníky se v její profesi vyplácí, dokonce i na ty, kteří vypadali trochu hrozivě. Vykročila ke dveřím kuchyně s Crowleyho miskou v ruce.

„Přinesu vám tu polévku,“ slíbila.

Už byla skoro v kuchyni, když se rozlétly vstupní dveře, dovnitř vnikl poryv větru a deště a kouř vznášející se pod stropem se neklidně rozvířil.

Do krčmy vstoupil zavalitý muž. Z každého jeho pohybu čišela nadutost.

Všichni v hospodě zmlkli a obrátili oči ke dveřím. Ovzduší okamžitě ztěžklo úzkostí a nedůvěrou.

Ten chlap nebyl žádný rolník ani pocestný. U boku se mu houpal meč. Odhrnul černý plášť a odhalil kabátec z černé kůže a zlatou šerpu ve tvaru blesku, která se mu táhla od pravého ramene k levému boku. Hlavu mu zakrývala přiléhavá kožená čapka, kterou vpředu zdobil malý odznak v podobě žlutého blesku.

Na nohou měl vysoké jezdecké boty – opět z černé kůže – s kalhotami zastrčenými dovnitř. Vešel dál do místnosti, aby se za ním mohly zavřít dveře, a jeho podrážky hlasitě klapaly na podlaze. Přejel pohledem čtrnáct lidí usazených u stolů a hostinského se dvěma děvečkami za barovým pultem.

Pokud postřehl nevoli sálající z hostů v krčmě, zřejmě ho netrápila. Pravděpodobně byl zvyklý na to, že budí neblahý dojem všude, kam se hne, pomyslel si Halt. Nově příchozí spustil levou ruku na jílec meče – neomalená připomínka toho, že byl ozbrojený.

Crowley se nahnul k Haltovi a zašeptal: „Černá a zlatá. Morgarathovy barvy.“

Halt přikývl. Také už je viděl – při jejich společné návštěvě na hradě Gorlanu.

Nepříjemné ticho, které svíralo krčmu, nakonec přerušil hostinský.

„Mohu vám pomoci, poutníku?“ zeptal se vlídně.

Nově příchozí se zakabonil. „Pro vás jsem kapitán,“ obořil se na hostinského. „Kapitán Teezal, ve službách lorda Morgaratha.“

Čekal, až se hostinský opraví, ale nedočkal se.

„A…?“ zeptal se klidně hostinský a vyčkával, až voják řekne, o co mu jde. Teezal se zaškaredil ještě víc. Byl zvyklý na podlézavou úctu, když jednal s lidmi, které považoval za podřadné – což zahrnovalo většinu lidí, které potkal. Hostinský však nejevil žádnou známku úcty, takže musel pokračovat.

„A,“ řekl s ironickým důrazem na první slovo, „hledám dva uprchlé hraničáře – zločince, kteří porušili zákon lorda Morgaratha.“

„Jste v Keramonském léně,“ poznamenal hostinský. „Zdejším lordem je baron Carrol. Baron Morgarath tady nemá žádnou pravomoc.“

„Ti dva se provinili vůči lordu Morgarathovi. Jsem si jistý, že Carrol mu rád pomůže je zadržet.“

Hostinský pokrčil rameny. „Lord Carrol by to určitě rád udělal, kdyby tady byli. Jenže tady nejsou.“

Teezal ho propaloval pohledem a ruka se mu svírala a rozevírala na jílci meče. „Máte tu nějaké hosty? Projížděli tudy nějací cestovatelé?“

Halt se nenápadně rozhlédl místností. Všiml si, že několik hostů bezděčně zalétlo pohledem ke stolu, kde seděl s Crowleym. Teezal se naštěstí soustředil na hostinského. Ten zavrtěl hlavou.

„Ne. Jsou tu jen místní.“

Při jeho slovech Halt zahlédl, jak ostatní hosté od něj a Crowleyho honem odvracejí oči. Zdálo se, že hostinský má ve Woolsey jistý vliv.

„Porozhlédnu se tady,“ řekl rázně Teezal.

Hostinský pokrčil rameny. „Poslužte si. Ale hraničáři tu nejsou – ani uprchlí, ani jiní. A když tak o tom přemýšlím,“ dodal, „o žádném hraničáři, který by porušil zákon, jsem nikdy neslyšel.“

Teezal už se od něj odvracel, ale teď se otočil zpátky k němu.

„Urazili lorda Morgaratha a porušili svou přísahu. Kromě toho zranili několik jeho vojáků. Proto byli vyloučeni z hraničářského sboru. Je nebezpečná doba a proradnost je třeba potrestat.“

Hostinský mávl rukou. „O tom nepochybuju,“ řekl. „Jen běžte, klidně se tu porozhlédněte, jestli chcete.“

Teezal se do něj na chvíli zaklesl očima a pokoušel se mu nahnat strach. Hostinský mu pohled sebejistě oplácel. Věděl, že při jednání s takovými lidmi je nejlepší zůstat pevný a nenechat se zastrašit. Sebemenší známka slabosti nebo nejistoty by jen povzbudila Teezalovu nadutost a panovačné chování.

Nakonec Morgarathův muž odtrhl pohled od hostinského, otočil se, vykročil mezi stoly a prohlížel si ty, kteří tam seděli. Kromě děveček nebyly v místnosti žádné ženy. Podpatky mu hlasitě klapaly na dřevěné podlaze, zatímco pomalu procházel mezi stoly a občas se zastavil, aby si někoho prohlédl blíže. Bylo ale jasné, že v hospodě popíjejí rolníci nebo čeledíni ze statků. Měli na sobě pracovní oděvy a zablácené tlusté boty. Na několika stolech ležely plstěné klobouky, které po mnoha letech na slunci a dešti ztratily původní tvar.

Teezal dokončil prohlídku a mrzutě zabručel.

Pak si všiml dvou postav sedících v šeru v zadní části místnosti. Rychle k nim vykročil a levou ruku svíral a rozevíral na jílci meče. Zastavil se pár kroků před nimi, sáhl po olejové lampě zavěšené pod stropem a naklonil ji tak, aby mu posvítila přímo na ty dva.

Hned mu bylo jasné, že tohle nejsou žádní rolníci. Měli na sobě kožené vesty a vlněné kalhoty zastrčené do vysokých kožených bot. Pláštěnky Halta i Crowleyho se naštěstí právě teď sušily na křeslech před krbem v přístěnku. Jeho podezření by vzbudily i bez nezaměnitelného skvrnitého vzoru. V přístěnku samozřejmě nechali i své luky a toulce se šípy. Na jejich zevnějšku nebylo nic, co by prozrazovalo, že se jedná o hraničáře.

„Jména?“ otázal se stroze.

Crowley nasadil odzbrojující úsměv. „Morris,“ řekl. „William Morris z Keramonu.“

„Arratay,“ představil se krátce Halt. Říkal si, že nejlepší bude odpovídat co nejstručněji, aby skryl svůj hibernský přízvuk. Crowleymu zřejmě došlo, o co se Halt snaží, a vzal si slovo.

„Jsme lesníci ve službách barona Carrola,“ pokračoval vlídným tónem, vděčný za to, že hostinský před pár minutami zmínil jméno místního pána.

Teezal zasupěl. „Lesníci? Já myslím, že to je jen vznešené jméno pro pytláky.“

Crowley pokrčil rameny. Na něco takového nemělo smysl odpovídat.

Teezal chvíli čekal na odpověď. Když zjistil, že se jí nedočká, prudce se od nich odvrátil a pustil lampu, takže se divoce rozhoupala a vrhala žluté světlo do širokého oblouku.

Kráčel ke dveřím, jeho podpatky ztěžka dopadaly na prkna a z každého kousku jeho těla čišela mizerná nálada. Rozrazil dveře, pak se otočil zpátky do místnosti a oslovil všechny přítomné.

„Zdržím se tu,“ zavrčel. „Jestli někdo ty dva uprchlíky uvidí, radím mu, aby s tím hned přišel za mnou.“

Jedinou odpovědí mu bylo mlčení. Ještě jednou přelétl místnost pohledem, pak najednou vyšel ven a zabouchl za sebou dveře. Místností se rozlehlo hromadné uvolnění zadržovaného dechu a hosté se uklidnili. Postupně se znovu rozeběhl hovor a atmosféra se vrátila k normálu.

Crowley a Halt vstali od stolu a přešli k baru. Hostinský pořád ještě upíral zrak na dveře, kterými odešel Teezal.

„Děkujeme,“ řekl Crowley a pak dodal: „Tedy, ne že bychom byli ti, které hledá, samozřejmě.“

„Samozřejmě,“ opakoval hostinský a jeho rtů se dotkl slabý úsměv. „Morgaratha a jeho chlapy nemáme moc v lásce. Poslední dobou sem strkají nos čím dál častěji. Pletou se do záležitostí našeho léna a začínáme jich mít plné zuby.“

„To si dovedu představit,“ přikývl Crowley.

Hostinský mrzutě zakroutil hlavou. „Koneckonců, beztak máme potíží až dost. Duncan se svojí bandou dává tomuhle okresu pořádně zabrat.“

Čtyři

Halt i Crowley po těch slovech bezděčně o krok ustoupili. Vyměnili si rychlý pohled a pak se Crowley zeptal:

„Duncan? Snad nemyslíte králova syna prince Duncana?“

Hostinský na ně pohlédl s čerstvým zájmem. „Přesně toho,“ potvrdil. „Je tady na severu posledních pár měsíců, s tlupou ozbrojených mužů – žádného z nich byste nechtěli potkat na opuštěné venkovské cestě.“

„Co dělají?“ zeptal se Halt.

Hostinský k němu obrátil pohled. „Co se jim zlíbí. Loupí, plundrují, plení statky a odvádějí ovce a dobytek. Někdy se na celý týden nastěhují do nějaké vesnice nebo města a utiskují místní lidi. Chtějí jídlo, pití a ubytování a nic za to neplatí.“

„A berou jen to nejlepší,“ přidal se další host, podle oblečení rolník, který se zvedl od stolu a zapojil se do hovoru.

„Ale… vždyť je to královský syn!“ namítl Crowley. „Dědic trůnu!“

„V tom případě budeme mít jednou krále zloděje a lupiče,“ prohlásil hostinský.

Rolník přikývl. „Jen bohové vědí, co si o tom všem myslí starý král. Syn se mu musí hnusit.“

Halt se otočil ke Crowleymu. „Tohle že je ten princ, kterého bys chtěl s hrdostí následovat?“

Crowley zavrtěl hlavou. Vůbec tomu nerozuměl. „Já… to nechápu,“ řekl pomalu. „Znám Duncana. Připouštím, že ne moc dobře, ale dost na to, abych věděl, že tohle se mu nepodobá.“

Rolník chápavě pokýval hlavou. „Já vám rozumím. Až donedávna jsem o princovi slyšel jen samé dobré věci. A teď tohle…“ Nechal větu viset ve vzduchu.

„A ještě něco,“ dodal hostinský. „Se svými muži provádí výpady přes hranici.“

„Do Pikty?“ zeptal se Crowley. Nevěřil svým uším.

Oba vesničané přikývli. „Ano. Plení a vypalují vesnice, kradou koně a dobytek. Když se je někdo pokusí zastavit, tak ho zabijí.“

„Ale to je šílenství!“ zvýšil Crowley hlas. „Se Skotii máme dohodu!“ Věděl, jak dlouho král o dohodu usiloval. Některých jednání se dokonce účastnil i Duncan. Pokud to, co teď slyšeli, byla pravda, princovy činy mohly ohrozit křehký mír, který mezi oběma zeměmi existoval, a vyvolat odvetné nájezdy a zabíjení.

„Zdá se, že mu na tom nesejde,“ řekl hostinský. „Asi počítá s tím, že když Skotiové zahájí protiútok, on sám bude v bezpečí za hradbami na hradě Araluenu. Nejhorší následky toho, co způsobil, poneseme my.“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zašeptal Crowley. „Odmítám tomu uvěřit. Proč by to dělal?“

„Moc,“ řekl prostě rolník. „Člověk přičichne k moci a začne si myslet, že si může dělat, co se mu zlíbí.“

„Ale… Duncan? Není mu to podobné. Já tomu prostě nevěřím!“

„To už jste říkal,“ připomněl mu rolník. „Ale je to tak.“

Crowley si uvědomil, že toho muže možná urazil, a honem udělal omluvné gesto. Rolník pokrčil rameny. Cizincovo rozčarování chápal.

„Tušíte, kde by teď mohl být?“ zeptal se Halt.

Hostinský zalétl pohledem k jednomu ze stolů uprostřed místnosti. Všichni ostatní hosté sledovali jejich rozhovor a on teď oslovil jednoho z nich, rozložitého šedovlasého muže. „Tome? Co ty na to? Tenhle týden jsi byl nahoře u hranice, ne?“

Oslovený muž přikývl. „Jo, to jsem byl. Co jsem slyšel, Duncan a jeho chlapi jsou teď ve vesnici Lendsy. Přišli tam před pár dny. Radši jsem zmizel, nechtěl jsem na ně narazit. Proč taky,“ dodal.

„Kde je ta vesnice?“ zeptal se Halt.

Hostinský sešpulil rty a pak odpověděl: „Jeden den jízdy odsud. Nebo déle, pokud jsou potoky rozvodněné a mosty vezme voda. Leží směrem na severovýchod, pár mil od hranice.“

Halt si to všechno vštípil do paměti a položil Crowleymu ruku na předloktí. Zdálo se, že hraničáře ty novinky ohromily.

„Jdeme,“ řekl Halt. „Musíme si promluvit.“ Pohlédl na hostinského a rolníka. „Díky za informace.“

Hostinský nad jeho díky mávl rukou a podal mu pravici.

„Ještě jsme se nepředstavili,“ poznamenal. „Já se jmenuju Sherrin.“

Halt mu potřásl rukou. „Já jsem Halt.“

Sherrinovi přelétl po tváři úsměv. „Neříkal jste Teezalovi, že se jmenujete Arratay, nebo tak?“

Halt mu úsměv oplatil. „Neříkal jste mu, že nemáte pod střechou žádné cizince?“ Pak se otočil a vedl Crowleyho ke dveřím. Museli toho spoustu probrat.

V přístavku bylo teplo a trochu dusno. Celá místnost byla načichlá pachem sušící se vlny. Halt sáhl na pláštěnku rozloženou na křesle u ohně. Látka byla ještě trochu vlhká, ale proti tomu, v jakém stavu byla předtím, to bylo výrazné zlepšení.

„Do rána uschne,“ prohodil. „A to je dobře. Ráno vyrazíme na cestu.“

Původně se chtěli zdržet dvě noci. Teezalova návštěva a novinka, kterou si právě vyslechli, je přinutily změnit plány. Crowley upíral pohled do ohně v krbu a tvář měl zasmušile staženou.

„Musí to být nějaký omyl,“ opakoval. „Princ Duncan není zloděj ani násilník. Je to skvělý mladík a bude z něj výborný král.“

„Jeden moudrý člověk mi kdysi řekl: Nevěř ničemu, co slyšíš, dokud to neuvidíš na vlastní oči,“ prohlásil Halt.

Crowley k němu zvedl oči. „Kdo to řekl? Pritchard?“ Znělo to jako něco, co by jejich starý mentor mohl říct.

Halt chvíli předstíral, že přemýšlí, a pak se pousmál. „Ne. Myslím, že jsem to vlastně řekl já. Někdy umím být hodně moudrý.“

„Teď není vhodná chvíle na žerty,“ zabručel Crowley. „Jestli je to pravda, s našimi plány na vzkříšení hraničářského sboru je konec. Předpokládal jsem, že mě k tomu Duncan oprávní královským výnosem. Ale jestli se z něj stal bandita, nejspíš s takovým dekretem nemůžu počítat.“

Svíralo se mu srdce. Až do této chvíle si ani neuvědomoval, jak moc spoléhal na Duncanův souhlas s obnovením hraničářů. Ta představa mu v posledních týdnech dodávala odvahu a naději. Teď ale věděl, že Morgarathovo nepřátelství bude znamenat konec jeho služby ve sboru. Pokud se Duncan baronovi nepostaví, Crowleyho plán byl předem odsouzen k nezdaru.

„V tom případě navrhuju vypravit se na sever a přesvědčit se, co se tam skutečně děje,“ řekl Halt. „Ledaže bys to chtěl prostě vzdát tady a teď.“

V posledních několika slovech byla patrná výzva. Crowley na ni okamžitě zareagoval a obrátil k Haltovi hněvivě zamračenou tvář.

Zrzci, pomyslel si Halt. Snadno se rozohní, snadno odpouštějí.

Crowley s vypětím sil potlačil hněv.

„Máš pravdu,“ řekl. „Musíme se přesvědčit sami.“

Sherrin jim dal vydatnou snídani – hustou a výživnou ovesnou kaši zalitou medem. Také jim navařil velký hrnec kávy a Halt do sebe ihned obrátil tři šálky.

Hostinský povytáhl obočí. „Škoda že vám káva nechutná,“ řekl vlídně.

Halt pokrčil rameny. „Jeli jsme několik dní v dešti a museli jsme si vystačit se studenou vodou a žalostnými porcičkami jídla. Tak si to teď vynahrazuju.“

Zaplatili Sherrinovi a pár minut po rozbřesku už byli na cestě. Mraky se začínaly trhat a odhalovaly nad nimi velké kusy jasné oblohy. Když přestalo pršet, vybalili luky, zkontrolovali tětivy a zase je natáhli na zbraně. Halt se poprvé za celý týden cítil ve své kůži. Na levém rameni měl pohodlně zavěšené dlouhé tisové lučiště a na krku ho čas od času zašimralo opeření šípů.

Jeli mlčky. Probírat dál Duncana nemělo smysl. Halt věděl, že podobný rozhovor by se skládal především z Crowleyho neustálého opakování, že takovému zvratu událostí prostě nevěří. A protože bylo zbytečné se k tomu tématu vyjadřovat, oba zachovávali mlčení.

Několikrát museli odbočit z cesty – objet mosty, které strhla voda, nebo brody, které byly ještě moc hluboké na to, aby se přes ně dalo bezpečně přejít. Slunce zahřívalo půdu nasáklou deštěm a z krajiny kolem nich stoupala pára. Vzduch byl čím dál vlhčí a po pár hodinách si sundali pláštěnky, pevně je sbalili a přivázali za sedla. V poledne zastavili kvůli rychlému obědu. Sherrin jim dal na cestu bochník čerstvě upečeného chleba a plátky uzené šunky. Měli s sebou i zásobu suchého dříví a třísek na podpal z hromady v jeho stáji. Halt rozdělal oheň a uvařil vodu na kávu.

S chutí se najedl a napil. Po několika dnech, kdy nejedli nic jiného než tvrdý chléb a sušené hovězí, měl z čerstvého jídla požitek. Zdálo se, že Crowley ani nepoznal rozdíl. Nimral se v jídle a kávy se skoro nedotkl. V myšlenkách byl jinde.

Než se odpoledne přehouplo do své druhé poloviny, přiblížili se k vesnici Lendsy. Na křižovatce odbočili a sjeli do malého údolí. Když začali stoupat k hřebeni na jeho opačné straně, Halt zvedl hlavu a zkusmo nasál do chřípí vzduch.

„Kouř,“ prohlásil. „Cítíš ho?“

Crowley také začichal a pak pokrčil rameny. „Asi už jsme skoro tam. Nejspíš zatápějí pod hrnci.“

Vyjeli na hřeben a před sebou uviděli mělké údolí. Za dalším hřebenem stoupal do vzduchu hustý závoj kouře. Halt svraštil čelo a zavrtěl hlavou. „To není jenom pár ohňů pod hrnci,“ poznamenal. „Jedeme.“

Pobídl koně do cvalu; jet tryskem a dorazit do vesnice s vyčerpanými zvířaty by nemělo smysl. Crowley byl pár koňských délek za ním a kopyta jejich zvířat tlumeně bušila do vlhkého bahna a listí na cestě. Potom už byli mezi stromy v kopci pod hřebenem a stoupali jeden po druhém úzkou klikatou stezkou.

Když vyjeli o něco výš, les prořídl a znovu ucítili kouř z hořícího dřeva. Halt vystoupal na hřeben a přitáhl otěže. Krajina zde připomínala zvlněné bludiště dolin a hřebenů a on teď shlížel do údolí, které se rozkládalo před nimi.

Stromy zde byly vymýceny a lesy ustoupily zemědělské půdě. Rozeznal dva statky a za nimi shluk budov, což byla nepochybně vesnice Lendsy. Kouř stoupal právě odtamtud. Z několika domů a také z jedné větší budovy – nejspíš vesnické hospody – šlehaly plameny.

„Podívej!“ ukázal Crowley prstem. Za hořící hospodou byla vztyčena provizorní barikáda z několika vozů a různého vesnického nábytku. Měla tvar půlkruhu a zezadu ji chránil jeden z větších domů. Za barikádou se kryla skupinka půltuctu mužů. Zoufale se oháněli kopími, oštěpy a ve dvou případech dokonce srpy na dlouhých tyčích a pokoušeli se odrazit větší skupinu, která chtěla barikádu přelézt. Zatím se jim to dařilo, jenže útočníků bylo alespoň třikrát víc než obránců a bylo jen otázkou času, než barikáda padne.

Útočníci byli vyzbrojeni sekerami, dlouhými meči a malými dřevěnými štíty pobitými kovem. A potom Halt zahlédl vířící oděv s červenými a modrými čtverci. Tartan, uvědomil si.

„To není Duncan,“ prohlásil. „Jsou to válečníci Skotiů!“

Pět

Halt zabořil koni paty do slabin, kůň vyrazil vpřed a na pouhých pár krocích přešel ze stoje do trysku. Hiberňan mu položil otěže přes šíji, sundal si ze zad luk a volnou rukou sáhl pro šíp do toulce pověšeného na pravém rameni.

Střílet z dlouhého luku na koni nebyla ideální poloha, ale Halt podržel luk v úhlu pětačtyřiceti stupňů a nasadil šíp do tětivy. Ruce se mu i při tak rychlé jízdě pohybovaly jistě. Vedl koně tlakem kolen a řítil se po čím dál mírnějším svahu k vesnici. Když přijel blíž, zahlédl na cestě několik schoulených postav. Všiml si, že žádná z nich na sobě nemá tartan.

Pár kroků za sebou slyšel Crowleyho. Ohlédl se a spatřil, že hraničář také pustil otěže a založil šíp do tětivy luku.