S OUROZENCI BEZ RIVALITY

ADELEFABER  ELAINEMAZLISH

Sourozenci bez rivality Adéle Faber a Elaine Mazlish

Computer Press, a. s., 2009. Dotisk prvního vydání. Všechna práva vyhrazena.

Překlad: Eva Vrůblová

Jazyková korektura: Eva Hánová

Sazba: Daniel Janošec

Technický redaktor: Karel Hána

Obálka: Pavel Vaščák

Odpovědná redaktorka: Ivana Auingerová

Vydavatelství a nakladatelství Computer Press, a. s., Holandská 3, 639 00 Brno http://knihy.cpress.cz

ISBN 978-80-251-2312-6

Prodejní kód: KZ0093

Vydalo nakladatelství Computer Press, a. s., jako svou 3 143. publikaci.

Originální vydání: Sibling without Rivalry, Piccadily Press London

Text copyright © 1987, 1998 Adele Faber and Elaine Mazlish

All rights reserved. No part of this publication may be reproduced, stored in  a retrieval system, or transmitted in any form or by any means electronics, mechanical, photocopying, recording or otherwise, without the prior permission of the copyright owner.

The right of Adele Faber and Elaine Mazlish to be identified as Authors of this work has been asserted by them in accordance with the Copyright, Design and Patents Act 1998

Všem již odrostlým sourozencům, kteří v sobě ještě stále mají bolavou dušičku malého dítěte.

„ Vězte, jak krásné potěšení to pro bratry a sestry jest žít spolu v jednotě. “

Kniha žalmů

Adele Faber a Elaine Mazlish jsou celosvětově uznávané odbornice na komunikaci mezi dospělými a dětmi. Přednášejí po celém světě a programy, které vytvořily, v současnosti používají miliony lidí ke zlepšení komunikace mezi dospělými a dětmi. Prodalo se již přes tři miliony výtisků jejich knih ve dvaceti jazycích. Obě žijí na Long Islandu v New Yorku a každá má tři dospělé děti.

Další knihy od Adele Faber a Elaine Mazlish, které vyšly v češtině:

Naleznete na http://knihy.cpress.cz.

Obsah

Rády bychom poděkovaly...

Pár slov na úvod

Jak tato kniha vznikla

1. Sourozenci a současnost

2. Počkejte až do chvíle, kdy negativní pocity vyjdou na povrch

Otázky

Příběhy

3. Nebezpečí, když děti srovnáváme

Příběhy

4. Být stejní není dobré

Příběhy

5. SOUROZENCI V ROLÍCH

Pokud on je „ toto “ , tak já jsem „ tamto “

Jak pomoci dětem ke změně

Už žádné problematické děti

Už žádné problémové děti

Příběhy

6. Když spolu děti válčí

Jak zasáhnout a pak v klidu opustit prostor

Jak dítěti pomoci vyřešit složitou situaci

Otázky

Příběhy

7. Příměří s minu l ost í

Dodatek k novému vydání

Brzká zpětná vazba

Jak se vypořádat s malými rivaly

Příběhy

Sám doma

další způsoby, jak mezi sourozenci vylepšit vztahy

Rády bychom poděkovaly...

Našim manželům za jejich neustálou podporu v tomto projektu. Byli naším denním zdrojem síly zejména ve chvílích, kdy práce byla náročná.

Každému dítěti, které nám v dobách svých dětských let poskytlo mnoho prvotřídního materiálu pro psaní této knihy a které nám v době dospívání dalo cenné rady, co bychom mohly dělat jinak.

Rodičům v našich skupinkách za jejich ochotu prozkoumat s námi „nové přístupy“ k jejich dětem, jejichž zážitky a postřehy obohatily tuto knihu.

Všem lidem, kteří s námi jakýmkoliv způsobem sdíleli své vzpomínky nebo čerstvé zážitky se svými sourozenci.

Kimberly Ann Coe, naší ilustrátorce, která dokázala ve svých kreslených postavičkách vyjádřit to, co jsme chtěly, a dokázala vytvořit milý obrázek rodičů a jejich dětí.

A nakonec nedávno zesnulému doktoru Haimu Ginottovi, který nám předložil první obrázek toho, jak by mohly být velké plameny sourozenecké rivality zmenšeny na malé neškodné jiskřičky.

Pár slov na úvod

Abychom zjednodušily vyprávění příběhu, obě jsme se vtělily do jedné postavy, našich šest dětí do postav dvou chlapců a spousty skupinek, které jsme vedly, do jedné. Tolik pro upravení reality. Vše ostatní, co v knize naleznete - myšlenky, pocity, zkušenosti -je sepsáno přesně tak, jak se stalo.

Adele Faber Elaine Mazlish

Jak tato kniha vznikla

Knihou Jak mluvit, aby nás děti poslouchaly, jak naslouchat, aby nám děti důvěřovaly jsme se octly před novým problémem. Kniha o sourozeneckém boji se nám vymkla z rukou. Pokryly jsme pouze půlku problému a jen tato část zabrala asi sto stran. Zoufale jsme se ho snažily zkrátit, aby to bylo ve správném poměru se zbytkem knihy, ale čím více jsme text zkracovaly, tím více nás to tížilo.

Pomalu nám začalo docházet, že pokud se chceme skutečně zabývat problémem sourozeneckých šarvátek, budeme mu muset věnovat celou knihu. Jakmile jsme se pro tuto variantu rozhodly, zbytek už šel sám. Do knihy Jak mluvit,... jsme vložily spousty materiálů, které by rodičům mohly usnadnit chvíle v těch nejtěžších situacích. V naší „sourozenecké knize“ jsme měly prostor navíc, abychom mohly povyprávět o našich vlastních bitvách s dětmi válečníky; abychom mohly popsat principy, které nám otevřely oči, a to díky dětskému psychologovi, dr. Haimu Ginottovi, v dobách, kdy jsme my samy byly částí jeho skupinek nešťastných a zoufajících rodičů; abychom se podělily o postřehy z našich rodin, našeho studování a nekonečných diskuzí jednoho s druhým; a nakonec, abychom popsaly zkušenosti rodičů, kteří se zúčastnili našich seminářů na toto téma.

Také nás napadlo, že jsme dostaly neobyčejnou příležitost zjistit díky naší mezinárodní práci, jak rodiče vnímají sourozenecké rozepře. Brzy jsme objevily, že nám u nohou leží skutečně velké a ožehavé téma. Stačilo jen zmínit „sourozenecká rivalita“ a ať jsme byly kdekoliv, spustily se okamžité a prudké reakce.

„Ty neustálé hádky mě dohánějí k šílenství!“

„Nevím, co se stane dřív. Buď se zabijou navzájem, nebo je zabiju já.“

„S každým ze svých dětí vycházím moc dobře, pokud ale v blízkosti není to druhé. Pak už se nesnesu ani s jedním.“

Bylo evidentní, že tento problém byl všude velmi rozšířen a taktéž hluboce vnímán. Čím více jsme s rodiči hovořily, co se u nich doma děje mezi dětmi, tím více jsme si uvědomovaly napětí, které vytvářelo stále vyšší stupně stresu v jejich domovech. Zkusme si představit dvě děti, které soupeří o rodičovskou lásku a pozornost. K tomu všemu přidejme závist, kterou cítí jedno dítě k druhému, pokud se tomuto druhému něco podaří; vztek, když jedno dítě má určitá privilegia; a k tomu ještě pocit, že si nemůže dovolit na nikoho nic až na výjimku bratra či sestry. A potom je docela snadné pochopit, proč po celé širé zemi je mezi sourozenci tolik výbušného prachu a stačí jen malá jiskřička, aby vše vybouchlo.

Nejisté jsme se jedna druhé ptaly: „Je vůbec něco, co by se mohlo říct na obranu tohoto soupeření? Určitě to pro rodiče není snadné. Je na tom soupeření pro děti vůbec něco pozitivního?“

Vše, co jsme přečetly, nám ukázalo, že se dá různých konfliktů mezi sourozenci využít. Například soupeření, kdo bude mít navrch nad tím druhým, posiluje a tvaruje osobnost. Z neustálých domácích pranic si člověk odnese rychlost a hbitost. Ze slovních rozepří si odnese poznání, jaký je rozdíl mezí tím být chytrý a být hrubý. Z běžných problémů, které se občas objeví v společném žití, si odnesou dovednosti, jak být asertivní, jak sám sebe bránit a jak dělat kompromisy. A pokud jedno dítě závidí druhému jeho schopnosti, vyprovokuje ho to alespoň k usilovnější práci, vytrvalosti a snaze uspět.

Toto je to nejlepší, co můžeme ze sourozeneckých bojů získat. Záhy nám ale rodiče sdělili, že naopak to nejhorší může jak u jednoho, tak druhého dítěte hodně ovlivnit morálku, anebo dokonce mu trvale ublížit. Jelikož se naše kniha zabývá prevencí a zlepšením jakéhokoliv problému, myslíme si, že by bylo dobré se ještě jednou podívat na příčiny neustálého soupeření mezi sourozenci.

Kde to všechno začíná? Experti v oboru se shodují, že kořeny žárlivosti mohou být nalezeny ve velké touze po jedinečné lásce vlastních rodičů. A proč existuje ta touha být pro ně ten jediný a nejlepší? Protože Máma a Táta jsou dva zázračné zdroje, ze kterých k dítěti plyne vše, co potřebuje k životu a k růstu: jídlo, bydlení, teplo, starostlivost, pocit identity, pocit, že za něco stojí, a pocit mimořádnosti a individuality. Je to právě síla rodičovské lásky a podpory, která umožňuje dítěti rozvíjet jeho kompetence a pomalu získávat převahu nad jeho okolím.

„Proč by mi měl nějaký brácha nebo ségra brát to krásné místo na výsluní mých rodičů?“ Děti se snaží zastrašit vše, co by mohlo vstoupit mezi ně a rodiče a ohrozit tak jejich bytí. Pouhá přítomnost jiného dítěte znamená VŠEHO MÉNĚ. Méně času, který dítěti rodiče věnují. Méně pozornosti, když má nějaké trápení a bolístku. Méně pochval za dobře provedenou práci a úspěch. A co je nejvíce děsí? „Pokud máma s tátou dávají sourozenci všechnu lásku, starostlivost a nadšení, možná brácha či ségra stojí za víc než já. A pokud stojí za víc než já, znamená to, že já jsem bezvýznamný. A pokud jsem bezvýznamný, je to pro mě hodně špatné.“

Není tedy divu, že se děti tak urputně snaží být první a nejlepší. Není proto také divu, že mobilizují všechnu svoji energii, aby toho co nejvíce dostaly. Lépe řečeno, aby dostaly VŠE. Jistota znamená mít pro sebe celou mámu a celého tátu, všechny hračky, všechno jídlo, celý prostor.

Je to pěkně těžký úkol, se kterým se rodiče musejí vypořádat! Musejí najít způsob, jak ujistit každé ze svých dětí, že v nich má jistotu, že je pro ně něčím ojedinělým a milovaným. Musejí pomoci mladým soupeřům, aby objevili tu neocenitelnou podstatu spolupráce a dělení se o věci stejně jako o své starosti. A kromě toho je také na rodičích,

aby poskytli takovou základnu, aby tito, nyní konkurenti, jednou pochopili, že v tom druhém mají oporu a potěšení.

Jak se rodiče s touto náročnou zodpovědností vypořádali? Abychom to zjistily, vymyslely jsme stručný dotazník.

Děláte něco, čím byste mohli zlepšit vztah mezi svými dětmi?

Děláte něco, čím byste situaci naopak mohli zhoršit?

Vzpomenete si, čím vaši rodiče dokázali mezi vámi a vaším sourozencem nepřátelství ještě posílit?

Udělali někdy něco proto, aby se vaše nepřátelství zmírnilo?

Také jsme položily otázku, jak vycházeli se svými sourozenci, když byli ještě malí, jak s nimi vycházejí teď a o čem by si rádi v této knize přečetli.

Zároveň jsme vedly osobní dialogy. Nahrály jsme hodiny a hodiny rozhovorů s muži, ženami a dětmi různých věkových kategorií, od tří do osmdesáti osmi let.

Nakonec jsme shromáždily veškerý materiál, starý i nový, a začaly jsme vést několik skupin po osmi sezeních, z nichž každá byla zaměřena na sourozenecké boje. Někteří z rodičů byli od samého počátku nadšení, někteří byli naopak skeptičtí: „No jo, ale vy neznáte moje děti!“ A někteří byli s rozumem v koncích, takže byli ochotni zkusit cokoliv. Všichni se aktivně zapojili - dělali si poznámky, ptali se na různé věci, hráli scénky ve třídách a dělili se o své úspěchy či neúspěchy ve svých „domácích laboratořích“.

Ze všech těchto sezení a naší usilovné dlouholeté práce vyšla tato kniha, která nás ujistila, že to můžeme změnit.

Můžeme jejich soutěživost buď zesílit, nebo zmírnit, stejně tak nepřátelské pocity či rvačky, které ale mohou být vystřídány mnohem prospěšnější spoluprací.

Náš přístup a slova mají velkou moc. Už nemusíme šílet, být bezmocní nebo v koncích, když vypukne další bitva sourozenců. Vyzbrojme se zbraněmi ve formě nových dovedností a porozumění a doveďme tento boj do vítězného konce.

1. Sourozenci a současnost

TAJNĚ JSEM DOUFALA, že se sourozenecké bitky dějí všude možně, jen ne u nás doma.

Někde hluboko v mé hlavě ležel spanilý nápad, že své zelenooké monstrum mohu přetvořit k obrazu lepšímu, aniž bych dělala cokoliv z těch jasných věcí, které rodiče dělají, aby jedno dítě žárlilo na druhé. Nikdy jsem nesrovnávala, nikdy jsem nedělala z jednoho oblíbence a z druhého zatracence. Pokud oba chlapci vědí, že je mám stejně ráda, tak o co by se tedy ještě měli přít?

O cokoliv.

Od prvního okamžiku, kdy ráno otevřeli oči, až do chvíle, kdy je večer zase zavřeli, se zdálo, že jediným smyslem jejich života je znepříjemňovat ho tomu druhému.

Vyvádělo mě to z míry. Neměla jsem ponětí, co stálo za tím barbarským, divokým a nikdy nekončícím bojem.

Cožpak bylo v nepořádku něco s nimi?

Anebo bylo něco v nepořádku se mnou?

Tento frustrující stav trval až do té doby, než jsem začala chodit na semináře doktora Ginotta. Byla to nefalšovaná a čistá radost z toho, že ve svém neštěstí nejsem sama. Nejen u nás doma se denně řinuly potoky slz, proudy nadávek, pošťuchování, štípání a vřískání. Nebyla jsem to jen já, která měla pocuchané nervy a těžký kámen na srdci.

Jeden by si mohl myslet, že přece každý z nás si prožil období dospívání plné sourozeneckých rvaček, takže by mohl tušit, do čeho se svými dětmi jde. A přesto většina rodičů stejně jako já nebyla připravena na tvrdý boj mezi nimi. I teď, o několik let později, když si tak sedím a dívám se na svou skupinku, zjišťuji, že se téměř nic nezměnilo. Rodiče se již nemohou dočkat, až budou moci vyjádřit svůj strach nad obrovským rozdílem mezi svými růžovými představami a tvrdou realitou.

„Narodilo se nám druhé miminko, protože jsem chtěla, aby Kristýnka měla někoho, s kým by si mohla hrát. Aby měla kamaráda pro život. No, takže teď má svou mladší sestru, kterou z duše nenávidí, a jediné, co by si přála, je poslat ji ,zpátky'.“

„Vždycky jsem si myslela, že se mí chlapci budou jeden k druhému chovat hezky. Přestože se spolu doma někdy bijou, myslela jsem si, že venku je to jinak. Málem jsem umřela, když jsem zjistila, že můj starší syn patří do bandy, která na autobusové zastávce šikanovala jeho mladšího bratra.“

„Jako chlap, který měl také nějaké bratry, vím, že bylo v celku normální, když jsme se občas porvali. O holkách jsem si myslel, že spolu umějí vycházet. Bohužel ne mé tři dcery. A nejhorší na tom je, že mají sloní paměť. I po několika letech si vzpomenou, co která druhé provedla. A asi si ani nikdy neodpustí.“

„Byla jsem jedináček, takže jsem si myslela, že když jsme Daře pořídili bratříčka, udělali jsme pro ni velkou službu. Byla jsem hodně naivní, když jsem si myslela, že spolu budou vycházet. A ono to tak skutečně bylo, ale jen do chvíle, než malý začal chodit a mluvit.

Namlouvala jsem si, že se situace určitě zlepší, jen co povyrostou. Samozřejmě že se jejich vztah změnil, ale k horšímu. Teď je Jirkovi šest a Daře devět. Cokoliv Jirka dostane, to musí mít i Dara, a cokoliv dostane Dara, chce i Jirka. Nejsou schopni se k sobě přiblížit ani na dva metry, aniž by po sobě nezačali řvát a mlátit se. A oba dva se mě ptají: ,Proč se musel narodit on?' ,Proč se musela narodit ona?' a ,Proč nemůžu být jedináček?'.“

„Šarvátkám mezi svými dětmi jsem chtěla předejít pomocí rady, kterou jsem dostala od své švagrové. Ta mi tvrdila, že pokud budu mít děti těsně po sobě, budou jako dvě štěňátka, která si neustále hrají. A tak jsem to taky udělala. Dvě štěňátka se ale rázem změnila ve dva krvelačné psy, kteří chtěli jeden druhého roztrhat. Pak se mi do rukou dostala kniha, která mi dala další ,užitečnou' radu. Nejlepší je, pokud jsou děti od sebe tři roky. Tak jsem to vyzkoušela. A jak to vypadá teď? Ti dva starší se spojili a bojují proti tomu nejmenšímu. Čekala jsem čtyři roky na další a teď za mnou všichni chodí a brečí. Ti dva mladší si stěžují, že nejstarší se chová jako jejich šéf a že je zlý, a ten nejstarší si zas stěžuje, že mladší ho neposlouchají. Žádný vítěz, jen poražení.“

„Nikdy jsem nechápala, proč lidé tolik řeší tento problém, protože jsem nikdy neměla se svým synem a dcerou problém... když byli malí. Teď jsou z nich teenageři, a jak se zdá, snaží se dohnat ztracená klidná léta mládí. Nemůžou být spolu ani minutu, aniž by po sobě neházeli nože.“

Když jsem tak naslouchala všem těm útrapám, přelétly mi hlavou otázky typu: „Proč jsou tak překvapení? Copak zapomněli, jaké to bylo v jejich dětství? Jaké vztahy měli se svými sourozenci? A co já? Proč mi mé zkušenosti se sourozenci nepomáhají ve chvílích, kdy se musím postarat o své rozlícené děti? Možná proto, že jsem měla o mnoho let starší sestru a bratra. Nikdy jsem neviděla dva chlapce vyrůstat spolu.“

Rodiče ve skupince mi dali hned za pravdu, že stejné to bylo i u nich. Jejich děti jsou úplně jiné, než byli jejich sourozenci, ať už jde o věk, osobnost, pohlaví či počet dětí. Kromě tohoto zmínili ještě jednu důležitou věc: „Něco jiného je být dítětem, které se rve, a něco jiného rodičem, který se s rvačkou musí vypořádat.“

A jak jsme tak pomalu diskutovali o rozdílech v současné a minulé rodině, staré vzpomínky začaly pomalu vyplouvat na povrch. Každý měl nějaký příběh a krok za krokem se místnost začala plnit bratry a sestrami z jejich dětství a silnými emocemi, které tyto příbuzenské vztahy doprovázely.

„Vzpomínám si, že mě vytáčelo, když si ze mě můj nejstarší bratr dělal legraci. Mí rodiče mi neustále opakovali: ,Pokud mu nebudeš odpovídat, nebude tě otravovat,' ale já vždycky odpověděl. Pořád mě popichoval, až jsem se někdy rozbrečel. Říkal mi: „Vezmi si svůj kartáček a běž. Stejně tě tu nikdo nemá rád.' Tohle zabralo vždycky a já pak pokaždé brečel.“

„Mně můj bratr taky dělal naschvály. Když mi bylo asi osm, pokusil se mě shodit z kola. To mě tak naštvalo, že jsem si řekl: A dost!' Šel jsem domů a zavolal na číslo 112.

Řekl jsem: ,Chci mluvit s policií, prosím.' Operátor odpověděl: Ano, dobře...' a v tom vešla máma a řekla, ať to zavěsím. Nikdy na mě nekřičela, jen mi řekla, že si o tom promluví s mým otcem.

Tu noc, když se vrátil z práce domů, dělal jsem, že spím, ale probudil mě. Vše, co řekl, bylo: ,Takhle nemůžeš jednat, ani ve vzteku.' Bál jsem se, že mě za to potrestají, tak mi spadl velký kámen ze srdce. Ale chvíli nato jsem se zase cítil hrozně naštvaný. A bezmocný.“

„Můj bratr se ke mně vždycky musel chovat hezky, byla jsem přece tátova milovaná holčička. Prošlo mi všechno, i když jsem rozhodně nebyla žádný andílek. Jednou jsem na něho chrstla horký olej z pánve. Podruhé jsem ho píchla vidličkou do ruky. Někdy se mě snažil chytit a držet, ale když mě pustil, teprve potom jsem mu udělala peklo. Až mě jednou, když byli naši rodiče pryč, uhodil do tváře. Pořád mám pod okem jizvu. Od té doby jsem ho už nikdy neprovokovala.“

„V mé rodině byly šarvátky prostě a jednoduše zakázány. Rodiče nám dokonce zakazovali, abychom se jeden na druhého byť jen zlobili. Byli jsme na sebe hodně naštvaní, ale ne, vy se na sebe prostě zlobit nemůžete. Proč? Proto. Prostě to nebylo dovoleno. Slýchávali jsme: ,On je tvůj bratr a ty ho musíš mít ráda.' A já řekla: Ale mami, on je hrozný otrava a je sobec!' ,Smůla, musíš ho mít ráda.' Takže častokrát jsem si musela nechat zajít chuť, protože jsem se bála, co by se stalo, kdybych na svého bratra vylítla.“

Čím více lidí se dělilo o své zážitky, tím více jsem žasla nad tím, jak je to dokázalo katapultovat zpět do dětských let. Čím se lišily tyhle scénáře od těch, které se nyní odehrávají ve spoustě rodin po celém světě? Místo a postavy se liší, ale pocity se zdají být téměř stejné.

„Možná, že se generace od sebe zase tolik neliší,“ posteskl si někdo. „Musíme si asi uvědomit, že sourozenci jsou vlastně přirození protivníci.“

„Ale ne nezbytně,“ namítl jeden táta. „Můj bratr a já jsme měli odmalička velmi dobrý vztah. Když jsem byl malý, musel mě hlídat, a vždycky byl v pohodě, i když někdy nesměl odejít dříve, než jsem dopil láhev s pitím. Nechtěl jsem to pít, tak to vypil za mě a pak jsme šli ven hrát si s kamarády.“

Každý se smál a jedna žena pronesla: „To mi připomnělo mou sestru a mě. Pikle jsme vždycky kuly spolu, hlavně v době puberty. Když nás něčím naštvala naše máma, semkly jsme se a držely jsme třeba i hladovku. Tohle naši mámu dokázalo vždycky vytočit, protože už tak měla obavy z toho, jak jsme byly hubené. To nám obyčejně dělala pudink nebo mléčné koktejly, takže když jsme přestaly jíst, byl to pro ni největší trest. Ale ve skutečnosti jsme žádnou hladovku nedržely. Jedna druhé jsme tajně nosily jídlo.“

Na chvíli se odmlčela a svraštila čelo. „S mojí mladší sestrou to bylo ale horší. Nikdy jsem ji neměla ráda. Narodila se až deset let po mně, takže ,slunce vycházelo a zapadalo' podle toho, jak rostla. Pro mě to byl jen rozmazlený fracek a pořád je.“

„Myslím, že přesně tohle o mně říkaly mé starší sestry,“ přitakala další žena. „Bylo jim osm a dvanáct, když jsem se narodila, a myslím si, že na mě musely hodně žárlit, protože jsem byla tátův miláček. Taky jsem měla hodně výhod, které ony neměly. V té době se našim více finančně dařilo, takže zatímco mé sestry už byly v devatenácti vdané, já jsem šla teprve na studia.

Od doby, co táta umřel, jsme se velmi sblížily s mámou. Prohloubil se také vztah mezi ní a mými dětmi. Nedávno jsme se rozhodly, že její dům bude teď domem mým a mé rodiny. Když se to dozvěděly sestry, byl oheň na střeše. Musely jsme si vzít hypotéku, abychom si mohly koupit dům... Všechno jsme si musely tvrdě vybojovat... A ona si jde klidně na vysokou... Její manžílek taky... Teď má dobrou práci...'

Co mě teď ale mrzí nejvíc, že mé neteře a synovci mají velmi odmítavý postoj k mým dětem. Často říkají: ,Babi, proč s nimi trávíš tolik času? Proč nechodíš k nám?' Závist asi nikdy nezmizí. Přechází z jedné generace na druhou.“

Místnost se naplnila povzdechy a někdo prohodil, že tady máme skutečně hodně velký problém. Cítila jsem potřebu dát to vše nějak do kupy před tím, než se pohneme dál: „Zkusili jsme se teď zpětně podívat na naše dětství a dětství našich ratolestí a můžeme si z toho vzít ponaučení, že náš vztah se sourozenci může mít velký vliv na náš život, ať už negativní nebo pozitivní, a trvá až do našich dospělých let. Z těchto zkušeností bychom mohli vyvodit i to, že tyto pocity přecházejí i na další generaci.“

Cítila jsem, že je toho mnohem více, co bychom k tomuto problému mohly říct, ale zatím jsem netušila, co to je. I já jsem si vzpomněla na svého bratra a sestru, kteří mě viděli spíše jako otravného škůdce, který jim stojí v cestě, a jak ještě nyní, kdy z nás vyrostli rozumně myslící lidé, se jako ten škůdce v jejich přítomnosti cítím. Nahlas jsem se zeptala: „Zajímalo by mě, zda by nebylo až příliš odvážné položit otázku, jestli náš vztah s vlastními sourozenci nějak nepředurčuje i to, jak sami sebe v dospělosti vidíme, vnímáme a jak se chováme.“

Na odpověď jsem nemusela čekat ani vteřinku a najednou se zvedly hned čtyři ruce. Pokynula jsem jednomu otci.

„Máte stoprocentní pravdu! Byl jsem nejstarší z bratrů, takže jsem je musel vždycky hlídat. Byl jsem jejich ,tolerantním diktátorem'. Vždycky ke mně vzhlíželi a udělali vše, co jsem jim řekl. Někdy jsem jim dal i facku, ale na druhé straně jsem je chránil před šikanováním od ostatních kluků.

I dnes musím být ,ten hlavní'. Onehdá jsem měl šanci výhodně prodat svůj podnik cizím vlastníkům, ale znám se. Neudělal bych to, protože odjakživa jsem já ten, který vlastní, ten, co je šéf.“

„Jsem nejmladší z pěti kluků a je naprosto jasné, že to, co si o sobě myslím teď, ovlivnili mí bratři. Jsou to všechno vysoce postavení lidé, kteří dostanou, co si zamanou.

Jim to bylo asi dáno. Když si jako malí hráli, seděl jsem v knihách a snažil se je jakkoliv dohnat. Říkali mi, že snad musím být adoptovaný - samozřejmě jen z legrace.

A dnes jsem na tom úplně stejně. Má žena mi vyčítá, že jsem šílený workoholik a že prý nechápe, proč se neustále snažím dohnat své bratry.“

„Je to už pěkná doba, kdy jsem se přestala snažit vyrovnat své sestře,“ prohodila jedna žena. „Byla hrozně krásná a talentovaná a o nějakém soupeření nemohla být ani řeč. Stalo se to, když mi bylo třináct. Oblékaly jsme se na svatbu známých. Myslela jsem, že mi to opravdu sluší. V té chvíli se vedle mě před zrcadlo postavila sestra a řekla: ,Já jsem UPD - úžasná, perfektní, dokonalá.' A pak se podívala na mě a řekla: A ty jsi SMO -sladká, milá, opravdová.' Nikdy na to nezapomenu. Kdykoliv mě někdo pochválí, tak si pomyslím: ,Děkuji, ale měli byste znát mou sestru.' “

„Taky jsem byla ovlivněna svou sestrou,“ řekla tiše jedna žena. Několik lidí se muselo naklonit, aby ji slyšeli. „Vždycky mi byla... jen přítěží.“ Chvíli zaváhala a pak pokračovala. „Odmalička měla psychické problémy a dělala opravdu divné věci, které jsem pak musela svým kamarádům vysvětlovat. Mí rodiče s ní měli vždycky tolik starostí, že jsem podvědomě cítila, že já musím být ta hodná, na kterou se mohou vždy spolehnout. I když jsem byla z nás dvou mladší, samu sebe jsem vnímala jako starší.