Syn pekel – Vlčí krev

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Michaela Burdová

Syn pekel – Vlčí krev – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Milovanému Edíčkovi.

Byl jsi mi nejlepším přítelem

po celé dětství i dospívání

a navždy zůstaneš v mém srdci.

V hrudi kruté srdce bije

V koutě pláče duše temná

Samota do noci vyje

Hlas vzpomínek zas tě leká

Utíkáš

Zrada čeká, té se děsíš

Žije v tobě, a ty se ztrácíš

Utíkáš

Krev a maso, smrt tě vábí

Však úleva, ta nepřichází

V hrudi kruté srdce bije

Kořist ve spárech se kroutí

Mrtvý zase v zemi hnije

Vlci víc tě neopouští

Výslovnost řeči Královských elfů

Elfové neznají běžné o , používají pouze ö s přehláskou, které se vyslovuje a zní jako obyčejné o . Totéž platí pro velké I , které se píše pouze s přehláskou, ale vyslovuje se jako obyčejné I .

Jiná přehlasovaná písmena:

ä = čteme jako ja

ë = čteme jako é

ü = čteme jako ú

ÿ = čteme jako aj

Příklady elfských jmen:

Ärin = Jarin

Ïssar = Isar

Nÿlö = Najlo

Farüs = Farús

Ëran = Éran

Elfská jména v knize:

Elniäd = Elnijad

Ïmerilla = Imerilla

Élia = Élija

Liadel = Liadel

Alwiäné = Alwijané

Severní elfové přehlásky nepoužívají, zato mají oblibu v dlouhých samohláskách (é, í, á…), např. Élia.

Jazyk trpaslíků

Trpaslíci neznají jednoduché v , používají pouze dvojité w . Mají tvrdý jazyk s důrazem na tvrdá písmena a hlásky nebo spojení: dr , tr , wr , kr , br … Hodně používají zdvojené rr nebo dlouhé samohlásky: á , é , í , ó , ú , ý . Jména a názvy se většinou čtou tak, jak se píší.

Příklady jmen:

Drawin, Krron, Gerda, Brýn, Drán, Marwalok

Jména v knize:

Etwik, Mórn, Hrot, Ubrum

Prolog

Pozři ho, sežer ho

Ať ti v ústech bije

Pospěš si, pospěš si

Ať ti na rtech žije

Pozři ho, sežer ho

Spolkni jeho moc!

Spoj síly prastaré

Temnota nastane

D ívala se, jak narazili hlavu toho vlkodlaka na kůl. Byla to tvář člověka, nikdo z nich nebyl ve své vlčí podobě. Nehybné tělo leželo spoutané ve stříbrných řetězech, zbrocené vlastní krví. Vedle něho klečel další vlkodlak, řetězy se mu vpalovaly do masa. Muž ve zbroji mu lil roztavené stříbro na čelo, zatímco druhý mu zakláněl hlavu. Vlkodlakův řev burcoval přihlížející dav k vzrušenému jásotu. Liadalla se dívala, jak to stvoření mučí a lidská krutost na ni na okamžik udělala dojem.

Celému představení přihlíželi bohatí páni ve zbrojích, páni města. Jejich úsměvy pod huňatými kníry byly zlomyslné a dychtivé. Království Erinol bylo vyhlášené lovem vlkodlaků, za posledních sto let zabili přes tisíc Synů pekel. Po tom, co elfští bohové vyhnali Černého posla zpět do Ohnivých propastí, jeho synové se mezi sebou již nemohli množit. Liadalla hádala, že jich dnes už moc nezbývá. Někteří z nich opouštěli své smečky, aby se vmísili mezi lidi, splynuli s nimi. Některým se podařilo najít si lidskou ženu. Ale bylo vzácností, aby z takového spojení vzešlo vlkodlačí dítě.

Stála na rohu ulice, kolem ní probíhali vzrušení lidé, všem v očích svítil fanatický lesk. Toužili vidět krev. Ušklíbla se. Nemají tušení, co je to skutečné krveprolití, jak vypadá opravdová, ryzí krutost, jak chutná cizí utrpení. Po obřadu Povýšení všichni poznají, co je to pravá agónie.

Když do ní nějaký chlapec neúmyslně strčil, vzplanul v ní hněv. Stáhla si kápi více do obličeje, zatímco chlapcova mizející záda propalovala očima. Mučený vlkodlak znovu zařval.

„Vidíš je, cítíš jejich bolest?“

Liadalla se otočila. Stál za ní vysoký, přímo obrovský muž. Tělo měl samý sval, na krku provazce pevných šlach, dlaně jako lopaty. Sálalo z něj horko, vnitřní oheň. I jeho černé oči vrhaly rudé odlesky. S těmi havraními vlasy, snědou kůží a medvědím tělem vypadal na první pohled nebezpečně.

„Dost riskuješ, když sis vybral tohle místo,“ pravila Liadalla.

„Chtěl jsem, abys to viděla. Chtěl jsem, abys viděla popravu mých dvou bratří. Ti muži jsou členy mé smečky a já jim nedokážu pomoct.“

„To je smutné,“ odvětila Liadalla lhostejně. „Ale teď k věci, nemám moc času. Ani já si nepřeji být odhalena. Dostala jsem tvůj vzkaz.“

„Napsal jsem ti, kdo jsem.“

„Ale nenapsal jsi, co chceš.“

„Doslechl jsem se o vaší vzrůstající moci. A taky o tom, že jeden z vás se vám to chystá překazit.“

„Jak?!“ udeřila výhružným hlasem.

„Zase takové tajemství to není,“ ušklíbl se. „Jsi Třináctá. Přesto potřebuješ větší moc.“

Liadalla pozvedla jedno obočí. „Kam tím míříš?“

„Jsem Wolfgar, jeden z nejsilnějších a nejnebezpečnějších Weer worfů. Kdybych ti předal svou sílu…“

„Cože?“ vyhrkla Liadalla v úžasu. „To bys neudělal.“ Ale dychtivá touha jí naplnila nitro až po okraj. Chvěla se tou představou neomezené moci.

„Vidíš, co provádějí s mými bratry. Náš druh je odsouzen k zániku. Má smečka, má rodina… dlouho nepřežijí. Ale to já nesmím dovolit.“

Liadalla chápala rychle. „Chceš je zachránit.“

„Chci, aby přežili. Je mi jedno, jak to uděláš, ale musí přežít. Má pokrevní linie musí žít dál, nesmí nikdy zaniknout.“

„Ach, to se dá snadno zařídit,“ zašeptala Liadalla s úsměvem.

„Potřebuju důkaz, něco, abych si byl jistý. Tvoje slovo mi nestačí.“

„Zavážu se ti přísahou, takovou, kterou nemohu porušit. Vychází z naší nejstarší magie.“

„Co je mi po elfské magii! Chci něco víc!“

Přistoupila k němu blíž, cítila jeho žár na své kůži a slastí málem zasténala. Není možné, aby se jí naskytla taková příležitost!

„Poslouchej mě. Zpečetím přísahu svou krví, kterou ty sám ochutnáš. Potom pocítíš její sílu – má krev nemůže lhát.“

Wolfgar se mračil, ale přikývl. „Ukaž.“

Liadalla se zhluboka nadechla a začala odříkávat poutací slova jazykem Prvního času. Cítila, jak v ní narůstá vzrušení, jak se v ní hromadí moc a vstupuje jí do žil. Pozvedla paži a shrnula si rukáv ze zápěstí. Bledá kůže se náhle otevřela, jako by ji rozřízl neviditelný nůž.

„Napij se,“ vybídla Wolfgara toužebně. „Tak se napij!“

Vlkodlak se nenechal pobízet dvakrát. Uchopil její útlou ruku a tesáky zabořil do zápěstí. Bolelo to, ale pocit uspokojení a slasti byly silnější. Vtom se Wolfgar odtáhl, oči rozšířené, ústa zkrvavená.

„Cítím to,“ vydechl v úžasu. „Teď ti věřím.“

Liadalla se usmála. „Tím je naše dohoda zpečetěna. Jsi připravený?“

Wolfgar zhluboka dýchal, hruď se mu divoce zvedala. Nakonec rázně přikývl. „Jsem. Tady je má oběť, má moc, můj život.“

Liadalla přistoupila ještě blíž. Zaklonila hlavu, aby mu viděla do obličeje, a zlehka ho pohladila po tváři. „Ano, ano, jsi můj.“

Nato mu rukou prorazila žebra a uchopila do dlaně jeho bijící srdce. Wolfgarovi se podlomila kolena, tvář se mu zkřivila bolestnou křečí. Než se stačil zhroutit, Liadalla mu vyrvala srdce z hrudi.

Shlédla na jeho bezvládné tělo s úsměvem na rtech. Tmavou uličkou nikdo neprocházel, nebyl tu žádný svědek. A kdyby přece jen ano, co na tom záleží? Až Třináct démonů ovládne svět, lidé stejně zhynou v agónii a zoufalství temných sil země.

Liadalla se zasmála a zakousla se do čerstvého srdce svého dárce. Vychutnala si každé sousto, na jazyku ještě cítila odeznívající Wolfgarův život.

Když ho snědla celé, vlkodlakovi vpředu právě srazili hlavu.

I. část
Povstání Aragen

Kapitola 1.
Dceřina vzpoura

Vzpoura a hlad

V hlavě křičí

Poslechnout jejich hlas

Důvěru ničí

V masce posedlost

Tvář jak nevinnost

Tvůj je kat

Vzpoura a hlad

A ragen nemyslela ani na maso, ani na krev. Pouze na vzrušení. Nikdy nezabila člověka, otec jí to nedovolil. Nikomu z Mladých. Podle jeho názoru to bylo příliš nebezpečné. Jenže Aragen si myslela něco jiného. Někde hluboko uvnitř cítila, že jejímu životu cosi nezbytně, zoufale schází. Byla to touha po vzrušení a ona instinktivně věděla, že vražda tuto její hladovou tužbu ukojí.

Odvaha jí nescházela. A přece se k zakázané návštěvě vesnice odhodlala až dnes. Smečka tábořila v těchto lesnatých pahorcích už několik týdnů a neminul den, kdy by Aragen nestála na kopci a neshlížela právě sem, k malé vísce Maily. Představovala si, jaký asi je běžný život obyčejného smrtelníka. Jak asi funguje jejich společenství, jejich zákony, jejich rodiny… Jestli je z nich cítit to lákavé živočišné teplo, ta horkost a prudkost jejich krve a tlukoucích srdcí, o kterých jí vyprávěla matka. Otec jí o pradávných lovech, kdy ještě Černý posel vedl své potomky, nikdy nevypravoval. Do tábora nosil jen mrtvé oběti, tuhé a studené. Pouze nutnost k přežití, žádná slast, žádné napětí, žádné vzrušení.

Ale Aragen chtěla víc. Věděla, že může mít víc, věděla, že je k tomu předurčena. Její moc se nezrodila pro nic za nic. Vždycky věřila, že má chtít od života víc, že každý si má vzít to, po čem touží, má-li k tomu schopnosti a sílu. Aragen měla obojí. Věděla to tak neochvějně, až se celá třásla napětím, když se blížila k vesnici.

Srdce jí hlasitě bušilo. Větvičky jí tiše křupaly pod nohama. Tma se snášela mezi stromy pokradmu, neslyšně a tajuplně. Vzduch byl s každým nádechem vlhčí a studenější. Aragen se přitiskla k širokému kmeni, když zahlédla světélko první chalupy. Byla vzrušená, ale stále to nebylo to vzrušení.

Les vísku obklopoval. Byli tak zranitelní! Přesto si žili své bezvýznamné životy v poklidu. Bez jakéhokoli respektu a strachu vůči nadřazeným tvorům, které téměř vyhubili. Ale Aragen byla pevně přesvědčená, že Weer worfové opět povstanou.

Zhluboka se nadechla a vstoupila do vesnice. Okamžitě na ni zaútočil pach člověčiny. Nasávala ho tak náruživě, až měla dojem, že se jím zadusí, a chtěla utéct. Ale přemohla se a pokračovala dál, její čichové buňky se po chvíli zklidnily. Viděla venkovany pohybující se kolem stavení. Ženy v dlouhých, prostých šatech, muže s unavenými tvářemi, děti povykující na cestě, jak hrají nějakou podivnou hru, kdy za sebou běhají a snaží se jeden druhého chytit. Aragen chvíli stála na rozcestí a sledovala je, čekala, zda se u nich projeví nějaká agresivita vrozená jejímu vlastnímu druhu, ale nestalo se tak. Jen se smály a v každém jejich gestu bylo cosi vřelého a přátelského.

Odvrátila se. Všimla si, že ji lidé pozorují. Zvědavě si ji prohlíželi, proti nim vypadala poněkud otrhaně. Ve smečce byli zvyklí zahalovat se kvůli proměně pouze do roušek a starých hadrů. Připomínala ztracené dítě.

Jenže ona si sem nepřišla pro soucit. Jednoho dne se na ni budou dívat s prosbou a hrůzou v očích a ona bude přemýšlet o svém milosrdenství. Dokázala být milosrdná i laskavá, nikdy nevěřila, že je krutou bytostí. Pouze odmítala potlačovat svou přirozenost a své touhy jen kvůli strachu z lovců a z krutosti lidí. Protože to byla právě lidská rasa, kdo oplýval neobyčejnou bezcitností a krvežíznivostí. Tvářili se jako neviňátka, ale staly se z nich bestie, jakmile spatřili příležitost přičinit se na cizím neštěstí. A nejraději se vyžívali na tvorech, kteří byli odlišní, kteří byli výjimeční. Protože dobře věděli, že oni sami výjimeční nikdy nebudou, nestrpěli, aby někdo jiný byl. Proto mnoho jedinců z Aragenina druhu zahynulo bolestnou smrtí.

Vydala se úzkou pěšinou mezi domy. Světlo lamp se na chvíli ztratilo, přesto její dravčí oči viděly dokonale. Ocitla se na další křižovatce, v jejímž středu byly záhony pestrých květů. Jedna žena zrovna odváděla kozu do chlívku. Když si Aragen všimla, zastavila se a okamžik si ji měřila pohledem, než se k ní odhodlala vydat. Kozu vedla na provazu za sebou.

„Neztratila ses?“ optala se přátelsky. Ve tváři měla dolíčky a kolem očí jemné pavučinky vrásek. Aragen zavrtěla hlavou. Žena se zatvářila ustaraně. „Jsi si jistá? Neznám tě, asi nejsi odsud…“

Aragen pohlédla na kozu. Zvíře okamžitě uhnulo pohledem a poplašeně sebou cuklo. Žena se lekla a koza se jí vytrhla. S mečením vyrazila ulicí a vesničanka na ni za běhu volala. Vtom Aragen něco ucítila. Uslyšela duté rány v pravidelném rytmu. Ozývaly se nedaleko. A k tomu ta vůně… pot. Lidský pot. Mužský pot.

Vyrazila po čichu jako v tranzu. Na okraji vesnice stála osamělá chalupa. Nad verandou svítila lampa a venku stál chlapec. Skláněl se nad tlustým špalkem a sekyrou dělal z polínek třísky. Jeho tělesná vůně Aragen zašimrala v nose. Ihned vycítila, že v sobě dusí zlost. Pokoušel se ji vybít při sekání dřeva. Přiblížila se o další krok a nasála vzduch. U bohů, voní přímo fantasticky.

Zarazil se a vzhlédl. Jako by ji také vycítil. Dokážou lidé něco takového? Jak ji spatřil, ruka se sekyrou mu klesla. Aragen věděla, že na svůj věk je dost vyspělá. Její snědá kůže a havraní vlasy jí propůjčovaly tajuplný, smyslný vzhled. Ten chlapec mohl být tak o dva roky starší, asi osmnáct let. Ale teď na ni zíral jako dospělý, roztoužený muž.

„Ahoj,“ polkl. „Kdo jsi?“

Aragen sledovala kapičky potu, které mu stékaly po krku pod košili.

„A kdo jsi ty?“ odpověděla otázkou.

„No… jmenuju se Pall.“

„Zdáš se být naštvaný, Palle.“

„Jo, totiž já…“ podíval se na sekyru. „To naši. V jednom kuse mi lezou na nervy.“

„Rodiče se mají ctít,“ odvětila a přiblížila se o další krok. Ucítila, jak se mu zrychlil tep.

„Ty nejsi odsud,“ řekl. Přistoupila k němu ještě blíž. Teď už cítila jeho dech na své tváři. Nasávala ho a ochutnávala. „Nejsem,“ zašeptala. „Pojď se mnou.“

„Kam?“ vyhrkl a v jeho očích zahlédla nadšení. Usmála se. „Ukážu ti, odkud jsem přišla.“

Málem přikývl, ale potom se ozval jeho rozum. Ohlédl se k domku. „Jenže naši…“

„Jen na chvilku,“ položila mu dlaň na hruď. Podíval se na ni rozšířenýma očima, pohledem sjel na její ňadra a boky. Ihned přikývl. Aragen ho chytila za ruku a vedla ho do lesa.

Jakmile se ztratili z vesnice, obklopila je tma. Chlapec byl zadýchaný, Aragen cítila, že je to vzrušením, nejistotou i strachem. Přesto se nechal vést dál, než ji konečně zastavil. Aragen stále cítila přítomnost vesnice, nebyli daleko, ale světla už vidět nebyla. Pall se v jednom kuse ohlížel, jako by se chtěl každou chvíli rozeběhnout nazpátky. Ale něco mu v tom bránilo. Objevilo se to pokaždé, jak se na ni podíval. Byl to chtíč.

Aragen se k němu přitiskla. Ňadry se přimáčkla na jeho hruď, boky se dotkla těch jeho. Ihned pocítila, jak v něm vzrostla touha. I ona ji nyní cítila, jen poněkud odlišnou, než on. A konečně, ano, konečně, pocítila to, po čem prahla tak dlouho. Vzrušení . Ten okamžik těsně předtím, než si vezme jeho život, než jí bude ležet v náručí a ona bude mít tu moc ovládnout ho. Ten okamžik těsně předtím, než zjistí, jak chutná. Než splyne s jeho srdečním tepem, než se všechno kolem zastaví.

Políbil ji. Byl to prudký a vlhký polibek. Nedočkavost z něj přímo čišela. Ruce jí neohrabaně přitiskl na boky a potom jimi vyjel na prsa. Popadla ho za vlasy a zaklonila mu hlavu. Vykřikl, ale byl to vzrušený sten plný očekávání. Zcela se jí poddal. Jazykem mu přejela ze strany po krku, chutnal slaně po potu. Cítila, jak ji pálí dásně a ve tvářích jí cukalo. Její čelisti se prodloužily, ošklivě to zapraskalo. Pall se trochu lekl, ale ona ho nenechala se podívat. Z dásní jí vyrazily tesáky. Dlaní mu zatlačila do prsou, přidržela ho u stromu a on poprvé poznal její sílu.

Když mu prokousla kůži a zabořila se do masa, zařval a začal sebou zmítat. Tehdy si Aragen připadala jako v nebi. Ano , říkala si, braň se, křič! Víc, víc, chci víc! Nechala ho, aby vyčerpal všechny síly v marných pokusech se jí vyprostit, zatímco hltala jeho krev a rvala mu maso z ramene. Jeho život jí koloval v žilách, jeho utrpení jí pronikalo tělem a nutilo být ji ještě surovější. Cítila, jak ji to naplňuje, a věděla, že nikdy v životě se tohoto pocitu nevzdá.

Když jí ochabl v náruči, vnímala jeho život stále slaběji. Mohla ho ušetřit. Mohla přestat. Jenže ona chtěla poznat, jaké to je mít tu největší moc ze všech – moc vzít život.

Rozervala mu hrdlo během pár vteřin.

Konečně se odtrhla a nechala ho klesnout pod strom. Jeho oči slepě zíraly do tmy. Aragen ještě stále cítila jeho horkou krev na své kůži. Příjemně hřála. Opájela se všemi těmi slastnými pocity, když ji vyrušila něčí přítomnost.

Ten někdo byl hodně dobrý. Zřejmě se tu schovával už nějakou chvíli a Aragen ho neobjevila. Využila své nadlidské schopnosti a ve vteřině odhalila úkryt pozorovatele. Chytila ho pod krkem, ale stisk hned povolila. „Drel,“ podivila se. „Co tady děláš?!“

Hubená dívka se široce usmála. Oči se jí leskly a vypadala trochu jako šílená. „Viděla jsem to. Všechno. Bylo to úžasné, Aragen!“

Aragen se pyšně ušklíbla. „Je to mnohem lepší, než to vypadá a než se vypráví.“

„Ale je to zakázané,“ namítla Drel s úsměvem, kterým se zákazu otevřeně vysmívala. Aragen však věděla, že Drel by si nikdy nedovolila zákaz vůdce porušit.

„Otec se to nedozví,“ opáčila Aragen. „A kdyby… měla jsem právo poddat se naší přirozenosti.“

Drel střelila pohledem po mrtvole. Naprázdno polkla. „Taky jsem vždycky… Taky jsem snila… jaké to asi je?“

„Slovy se to nedá popsat, Drel,“ Aragen k ní přistoupila blíž a položila jí ruku na rameno. „Slibuju ti, že i ty jednou poznáš ten dar, který nám byl dán – umět vzít lidský život. Teď je už mrtvý, ale… jestli chceš, nakrm se.“

Drel zasvítily oči. „Ach ano, můžu? Dlouho jsme Pravé maso neměli…“

„Jen do toho,“ pokrčila Aragen rameny. „Je tvůj.“

Drel přistoupila k mrtvému mladíkovi, ve tváři hladový úsměv, vlasy rozčepýřené kolem hlavy. Ještě se na Aragen ohlédla. „Měly bychom se brzy vrátit, Aragen. Zjistí, že jsme pryč.“

„Tak honem,“ pobídla ji Aragen a Drel se začala krmit.

Sídlili vysoko v lesnatých horách. Všichni pospávali na teplých kůžích kolem vyhaslého ohniště. Drel se k nim tiše přidala, stočila se do klubíčka a naposledy na přítelkyni mrkla. Aragen zamířila k dřevěnému srubu. Pouze pro vůdce byl na každém tábořišti zhotoven přístřešek. Nestihla však ani otevřít dveře. Její otec Ragar na ni čekal venku.

„Kde jsi byla?“ jeho dunivý hlas do ní přímo udeřil. Potlačila zachvění. Byla odhodlaná bít se za své přesvědčení.

„Jen na procházce,“ odpověděla lehce.

Zničehonic ji popadl za paži a přitáhl k sobě. Přičichl k jejím ústům a vztekle zaklel. „Zatraceně, Aragen!“

Dívka nebojácně vystrčila bradu. Musel z ní ucítit maso a krev. Ragar ji odtáhl dál od smečky, do stínů za srubem. „Co jsi to udělala!“ sykl rozezleně. Oči mu ve tmě planuly rudým ohněm. Byl na něho děsivý pohled, i když byl v klidu, natož pak, když zuřil. Mohutnou, svalnatou postavu zdědil po svém dědovi Wolfgarovi, stejně jako divoký pohled a burácivý hlas. Aragen měla jeho snědou kůži a tmavé vlasy, ale bledě zelené oči zdědila po matce.

Pohled jí jako obvykle padl na jeho hruď. Do kůže měl vpálený stříbrný křížek na řetízku. Nosil ho, aby cvičil svou odolnost vůči stříbru a zvykal si na bolest. Aragen neznala jiného Weer worfa, který by něco takového dokázal.

„Musela jsem,“ odpověděla mu. „Musela jsem poznat, jaké to je. Nemůžeš mi zazlívat přirozené pudy, s kterými jsem se narodila!“

Ragar divoce oddechoval. „Copak nechápeš, jak je to nebezpečné? Lidi už vyhubili skoro celou naši rasu! Chceš, aby byla naše smečka další na řadě?!“

„My jsme jiní, otče. Dobře to víš.“

„To ale neznamená, že nejsme zranitelní. Lidí je mnoho. Tisíce na každého z nás! Musíme se držet v ústraní.“

„Kdybys využil svou moc…“

„Ne!“ zahřměl, až se Aragen stáhlo hrdlo. „Ta moc je prokletí! Můj otec kvůli těm silám zešílel, na to už jsi zapomněla?!“ zasyčel. „Dnes jsi nás všechny ohrozila, dcero.“

„Nejsem jediná, kdo touží po Pravém mase!“ vykřikla. „Všichni z Mladých! Každý z nás to má v sobě, tu touhu, tu potřebu! Není správné, když nám ho odpíráš!“

„Nosíme do smečky Pravé maso tak často, jak to jen jde!“

„Ano, ale je to mrtvé maso, otče. Jen žrádlo. Jenže my jsme lovci. Potřebujeme živou kořist.“

„Tak dost!“ napřáhl se po ní, až Aragen na vteřinu věřila, že ji udeří. „Lov lidí je vzácnost, kterou si nemůžeme dopřát. Musíme své potřeby potlačit, tak jsem tě to vždycky učil, Aragen. Proč jsi teď tak vzpurná? Pro zachování smečky se musíme vzdát svých tužeb a živit se jen tak, abychom přežili.“

„Ano, otče. Skutečně jen přežíváme. Těžko se tomuhle dá říkat život. Smečka slábne, jen ty to nechceš vidět. Potřebujeme živé maso.“

Ragar ji chytil za loket. „Jsem vůdcem Weer worfů už desítky let. Nikdo se mi neodvážil postavit. A ty, má vlastní dcera, šestnáctiletá holka, ty mi chceš radit, jak mám vést svůj lid?! Ty mě chceš poučovat?!“ vrčel jí do obličeje a Aragenina odvaha zakolísala. Vždy měla z otce respekt. Odvrátila tvář, srdce až v krku.

„Víckrát se mi už nevzepřeš, rozumíš?! Víckrát nenavštívíš lidská obydlí. Víckrát nezabiješ, pokud ti to já, tvůj pán, nedovolím! A teď zmiz, nechci se na tebe dál dívat!“

Aragen utekla do srubu a padla do svých kožešin v rohu. Matka spala na druhé straně. Aragen věděla, že otec dnes dovnitř nepřijde, na to ho příliš rozzuřila. Doufala, že se o její dnešní výpravě nedozví, ale na druhou stranu se jí ulevilo, že mu mohla otevřeně povědět, co si myslí. I když ji nechtěl poslouchat, ona věděla, že má pravdu. A jednou svou pravdu prosadí.

Bylo sychravé podzimní ráno, když se Aragen těsně po rozednění vykradla k nedalekému kopci. Studený vítr se jí opíral do zad a rozhazoval jí vlasy do stran, až vlály jako havraní křídla. Zažloutlá tráva se jí otírala o kotníky, jak stoupala vzhůru, vstříc zamračené obloze.

Na vrcholu stály tři vysoké kameny a tvořily úzký oblouk. Jak Aragen doufala, našla v něm sedět Wenira. Po těch pár týdnů, co se tu usadili, se stalo tohle místo jejich útočištěm. V úkrytu mezi kameny se schovávali před světem.

Aragen se vmáčkla na kousek volného místečka vedle Wenira. Ten si objímal kolena a hleděl do dáli, kde se rozprostírala divukrásná krajina. Wenir byl jeden z těch silných, nadějných Mladých. V dětství se mu všichni posmívali, protože byl neobvykle vysoký a vyhublý, samá kost a kůže. V dospívání zesílil a nabral svaly, ale mlčenlivá, zádumčivá povaha mu zůstala. Nikdy se nepřestal ostatních stranit. Aragen byla jeho přítelkyní odmalička.

„Dnes po snídani se stěhujeme,“ řekl, aniž odtrhl pohled od vyhlídky. „Tohle mi bude chybět.“

Aragen si povzdychla. „Včera jsem navštívila lidskou vesnici, Wenire. Odcházíme kvůli mně.“

Užasle se na ni podíval. „Šla jsi mezi lidi? Ale něco takového je zakázané, jen Dravci se můžou setkávat s lidmi a lovit, my ostatní…“

„Já vím. Přesto jsem to udělala. Zabila jsem.“

Rozšířily se mu zorničky. Měl velmi světlé hnědé oči. „Jaké to bylo?“ zašeptal.

„Ještě lepší, než si všichni představujeme. Otec se zlobí. Ale jednou tuhle smečku povedu já, Wenire, a já nás nebudu držet zkrátka. Nebojím se lidí, mám moc, díky níž můžeme být neporazitelní!“

Wenir si ji fascinovaně prohlížel. „Já vím, Aragen, ale tvůj otec tu moc zavrhl a…“

„Všichni v sobě máme vrozenou pekelnou sílu, ale já mám něco navíc.“ Ukázala prstem na trávu mezi nimi. Wenir zatajil dech, když se trs trávy i s hlínou a kořeny vytrhl ze země a vznesl se do výše jejich očí. Tráva zčernala a hlína se rozdrolila na stovky malých kuliček. „Tohle je jen zlomek toho, co dokážu.“

Wenir odtrhl od té podívané zrak a upřel ho na Aragen. Když se dotkl její paže, hlína spadla zpět na zem. Aragen zaměřila své soustředění pouze na něj. Dávno ho přestala považovat jen za kamaráda, dávno si uvědomila, že ji přitahuje, že ji fascinuje. Jeho dotek se jí teď vpaloval do kůže a probouzel v ní příjemné, jiskřivé napětí.

„Musíš to udržet v tajnosti, Aragen. Tvůj otec je náš vůdce a tohle nikdy nedovolí. Musíš se s tím smířit.“

„Možná,“ opáčila a vstala. Přešla na druhou stranu vrchu, kde se pod stromy dala zahlédnout víska Maily. Wenir jí stanul po boku, tak blízko, že mohla cítit jeho teplo. „Místo abychom utíkali, mohli bychom je vyhladit. Bylo by to tak snadné, Wenire.“

Neodpověděl, ale věděla, že s ní souhlasí.

„Můj otec je nemocný,“ řekl po chvíli. „Zhoršuje se to.“

„Ty víš, čím to je. Chybí nám Pravé maso.“

„On říká, že…“

„Je oddaný mému otci. Nikdy by neřekl nic, co by podkopalo jeho autoritu.“

Wenir se mlčky otočil a vedl ji zpátky. Potom řekl: „Já si myslím to samé, co ty, Aragen.“

Kapitola 2.
Rodinná pouta

A ragen svého otce milovala. Ačkoli se během jejího dospívání jejich vzájemné názory a postoje začaly lišit a Aragen se proti otcovým nařízením bouřila, neexistoval v jejím životě důležitější člověk než on. Nesmírně ho obdivovala a v hloubi duše si přála, aby na ni jednoho dne byl pyšný.

Když seděla u snídaně a pozorovala Mauru, otcovu sestru, jak skládá kožešiny a připravuje se na cestu, zmocňovaly se jí podivné pocity. Ragar si vybral za svou ženu Sieenu, Arageninu matku, a proto je Aragen jeho jediným právoplatným potomkem. Ale vlci se mohli pářit i s ostatními ženami smečky kvůli zachování rodu. Jenže Aragen už teď viděla, že neustálé páření mezi sebou povede ke zkáze. Nyní se dívala na Mauru a její vystouplé břicho, kde rostl další Ragarův potomek.

„Jak se těšíš?“

Aragen se otočila na svou sestru Amithu. Nevěděla, jak to myslí. Ta pohodila hlavou k těhotné Mauře. „Na nového sourozence přece! Já bych si přála sestru, bylo by skvělé, kdybychom byly tři, nemyslíš?“

„Já bych chtěla silného bratra, který by mi stál po boku.“

Amitha se usmála a zakousla se do syrových srnčích jater. Smečka snídala u jednoho stolu, který tvořily k sobě přiražené balvany. Nikdo nevěděl o Aragenině noční vzpouře, otec se ji zřejmě snažil uchránit před nevraživostí ostatních. Ale Aragen nevěřila, že by ji odsoudili. Naopak, považovala svůj čin za projev odvahy a síly.

„Ani se mi nechce odcházet,“ povzdechla si Amitha vzápětí. „Milovala jsem zdejší skály, ty víš, jak ráda šplhám na vrcholky a cítím ten nespoutaný vzduch. Skoro jsem si tu zvykla. Ale my se asi nikdy neusadíme, viď?“

„Něco jsem včera provedla, Amitho. Proto odcházíme,“ začala Aragen pomalu. Toužila se své sestře pochlubit, ukázat jí svou nadřazenost. Amitha byla o rok mladší, měly společného otce, ale jinou matku.

„Co jsi provedla?“ Amitha začala zvědavě vyzvídat.

„Zabila jsem člověka.“

Amitha vytřeštila oči. „Nevěřím ti!“

„Přísahám u Pekelného pána.“

„Páni,“ uchichtla se Amitha celá vzrušená. „Jak ses odvážila?“

„Už mě nebavilo jen snít.“ Věděla, že se na to Amitha zeptá, proto odpověděla rovnou: „Byl to nejsilnější zážitek v mém životě.“

Dívka ji chytila za ruce, oči jí zářily. Neměla tak snědou pleť jako Aragen, ale zato měla otcovy sytě modré oči. Prameny světle hnědých vlasů jí padaly přes ramena, úzké růžové rty se usmívaly. „To je úžasné, sestřičko! Sama bych si nikdy netroufla, ale tolikrát jsem si představovala, jaké to asi je, cítit, když ti pod rukama umírají! Řekni, hodně trpěl? Cítila jsi jeho bolest? Věděla jsem, že ty na to máš, Aragen, věděla jsem to.“

„Jeho utrpení se mi vlilo do žil, jeho křik se mi zarýval do nitra, bylo to jako extáze, Amitho.“

Dívka zavřela oči, aby si mohla ten výjev lépe představit. „Otec musel zuřit.“

„Ano,“ Aragenin pohled ztvrdl. „Ale nezlomil mě.“

„Copak se ho nebojíš?“

Aragen se otočila ke stolu a vzala si svůj díl srnčího masa. „Strach není to správné slovo.“

Přisedla si k nim Drel, opět měla ten svůj šílený výraz. „Už jsi jí o tom pověděla?“ vyhrkla nadšeně.

„Ona o tom ví?“ zatvářila se Amitha opovržlivě. Nikdy neměla Drel ráda, nesnášela hloupost a Drelinu existenci považovala za vrchol hlouposti. Netušila, kolik chytrosti se za Drelinou slupkou skrývá.

„Taky jsem ochutnala,“ zašeptala Drel, div přitom nevypískla nadšením. Amitha se zamračila.

„Vzala jsi s sebou radši tuhle než vlastní sestru?“

„Nikoho jsem s sebou nebrala,“ odsekla Aragen. „Drel mě sledovala.“

„Sledovala?“ odfrkla Amitha pohrdavě. „Jí by si všimlo i děcko.“

„Nepodceňuj ji, Amitho, ani mé instinkty!“

„To nebylo nic proti tobě, sestřičko. Ty víš, že za tebou vždycky stojím.“

„Kam asi půjdeme?“ zeptala se Drel. „Asi daleko od lidí,“ dodala teskně.

„Lidi jsou všude,“ opáčila Aragen. „Zamořili celou zemi, to jste si nevšimli?“ S úšklebkem se podívala po Amithě, ale ta byla zabraná do jiného pozorování. Dívala se přímo na Wenira. A dívala se dlouho. V tu chvíli v Aragen zahlodal červ pochybností, který ji nepřestal trápit ještě dlouhé dny.

Cesta lesem byla pomalá. Nikdo nevěděl, kam Ragar svou smečku vede, ale všichni ho beze slov následovali. Občas Aragen zahlédla, jak otec postává stranou a radí se s Dravci, potom zase kráčel v čele skupiny. Dravci byli vůdci plně oddaní. Každý z Mladých chlapců se k nim toužil přidat. Byli Ragarovou družinou, nejsilnější a nejzdatnější Weer worfové smečky, starali se o bezpečí, obranu i lov.

Aragen kráčela se svou matkou. Jehličí jim křupalo pod nohama a listí stromů začínalo žloutnout. Byla zima, ale smečku hřál vnitřní plamen jejich pekelné podstaty. Aragen sledovala Wenirova záda vpředu. Šel společně se svým přítelem Karem. Kar byl jeho pravým opakem, Aragen nikdy pořádně nepochopila, jak ti dva můžou být nejlepší přátelé. Kar byl divoký, vzpurný, vznětlivý a domýšlivý. Patřil mezi nejsilnější Mladé a stejně jako Wenir se i on hlásil k Podzimnímu honu. Je to každoroční tradice na začátku podzimu, kdy se mladí vlci vydávají do lesů na lov karamby, což je velmi nebezpečná šelma. Komu se ji podaří skolit a přinést do tábora, stane se členem Dravců.

Wenirova záda byla široká, tvarovaná pletenci svalů. Husté černé vlasy mu zarůstaly zátylek a přecházely v jemný pás chloupků podél páteře. Na sobě měl pouze cosi podobného krátkým kalhotám. Aragen obdivovala každý kousíček jeho těla.

Kar vedle něho byl vyšší a štíhlejší, jeho svalstvo bylo pružnější. Tmavohnědé vlasy si nožem zkracoval na střapatého ježka a úzkou bradu si nechával zarůst vousy.

„Viděla jsem tě dnes snídat s Amithou,“ ozvala se matka a Aragen sebou skoro trhla. Natolik se ponořila do svých úvah, že na matku dočista zapomněla. Ta kráčela vedle ní s nahrbenými zády a krátkými řídkými vlasy. Bledou tvář měla propadlou, velké oči se jí leskly skutečným šílenstvím.

„Snídám s ní skoro každé ráno, matko,“ odpověděla jí Aragen. Sieena Amithu vyhledala pohledem a její oči se zúžily do nenávistných štěrbin.

„Je to bastard. Smradlavá havěť. Nechci, aby ses s ní stýkala, Aragen, musíš mi to slíbit.“

„Matko, žádáš mě o to každý den a já ti každý den odpovídám stejně. Vždycky to zapomeneš.“

„Ne, ne, to není pravda,“ zavrtěla Sieena hlavou. „Musíš být se mnou, dcerko. Musíš stát na mé straně. Věř mi, chci pro tebe jen dobro. Matky vždycky vědí, co je pro jejich děti nejlepší.“

„Amitha je má sestra, matko.“

„Ne, to není!“ rozkřikla se Sieena, až se po ní několik vlků ohlédlo. Aragen ji pevně chytila za ruku. „Ztiš se, matko.“

„Tvůj otec je zmetek,“ sykla. „Peleší se i s vlastní sestrou, jen aby zplodil další bastardy!“

„Snaží se zachovat náš rod, matko, to přece víš. S tímhle vědomím jsi svolila stát se jeho keishah.“

„Ale to mě ještě miloval,“ otřela si náhle uslzené oči pěstmi. „Ten bastard jeho sestry se stejně narodí mrtvý, vím to, vím to! Je prokletý! Všichni jsou! Celý náš zatracený rod!“

„Už ticho!“ zasyčela Aragen zlostně. Věděla, že to jde s matkou z kopce, a ačkoli ji milovala, za její zlé řeči ji občas nenáviděla.

Ragar je zavedl do Wezarských hor. Vybral pěkné místo pod skalním převisem a pár mužů začalo ihned pracovat na srubu pro vůdce a jeho rodinu. Chýlil se večer a Aragen si šla prohlédnout zdejší lesy. Nedaleko tekl potůček. Napila se a omyla. Zrovna, když se zahalovala do roušky, objevila se Amitha. Společně se procházely, dokud nepadla tma a mezi korunami nezasvítil měsíc.

Došly až na vystouplý skalnatý výběžek, odkud byl neuvěřitelný výhled na divoké lesy a kopce pod nimi. Dolů padal strmý sráz, nad nimi ze skály rostly ohnuté borovice. Amitha se zadívala ke kulatému měsíci. „Občas bych chtěla být jako orel,“ zašeptala a potom se ohlédla na Aragen. „Myslím, že jsme víc podobní vlkům než lidem.“

„Nejsme ani zvíře, ani člověk, sestřičko. Jsme výjimeční. Pocházíme z Ohnivých propastí, jsme mnohem víc než kterýkoli smrtelný tvor na této zemi.“

Amitha se usmála. „Jak je možné, že s tebou se cítím o tolik silnější?“

„Protože já nepotlačuji svou přirozenost. Jsme jiní, Amitho. Jiní než naši příbuzní.“

„Jiní než ostatní Weer worfové?“

„Copak ty jsi ještě neslyšela ten příběh? Náš zakladatel, mocný Wolfgar, kdysi uzavřel dohodu s démonem. Tím nám byla darována moc, temná síla pro jeho potomky. Dokážeme cokoli, když se přestaneme bát.“

„Wolfgar byl náš praděd,“ uvažovala Amitha. „A ty jsi prvorozená…“

„Náš otec tu sílu má. Ale bojí se jí.“

„Jenže ty ne. Ty se nebojíš.“

Aragen se jí zadívala do očí a pak se usmála. „Ne, já se nebojím.“

Vracely se zpátky, ale vyrušil je tlumený nářek. Amitha se zarazila a začichala. „Cítím Kara.“

Aragen přikývla. Ty zvuky se ozývaly blízko. Vyrazily po sluchu, porost tu byl hustší a neprostupnější. Dokonalý úkryt.

„To je Drel, cítím ji!“ Aragen zrychlila a pak je objevily. Drel se bránila Karovi, který se ji pokoušel znásilnit. Držel ji zezadu za vlasy, paže jí přidržoval za zády, dívka byla nahá, stejně jako on.

„Dost!“ vykřikla Aragen. Kar leknutím uskočil. Drel od něho rychle odklopýtala, po tvářích se jí koulely slzy jako hrachy. Aragen natáhla ruku, aby ji k sobě přivinula. Amitha na Kara zírala s ústy do kořán.

„Jak sis dovolil…?“

„Chtěla to,“ odsekl, celý zadýchaný. Aragen v jeho očích zahlédla slabý plamen vzteku.

„Ale rozmyslela jsem si to,“ vykřikla Drel. „Řekla jsem ti NE! Přísahám, Aragen, řekla jsem ne!“

„Já vím, Drel,“ přikývla Aragen klidně a zabodla do Kara svůj planoucí pohled. „Otec by tě za takový čin krutě potrestal.“

Kar se ušklíbl. „Jo? Ale nemusí se to dozvědět, ne? No tak, jsme přece všichni kámoši, už jako prťata…“

„Já si své přátele vybírám velmi pečlivě, Kare,“ odvětila Aragen chladně. „A ty mezi ně rozhodně nepatříš.“

Kar k ní přistoupil blíž. „Takže mě chceš prásknout, ty chudinko?“

„Sklapni! Víckrát se žádné ženy proti její vůli nedotkneš.“

„Ty mi neporoučíš!“

Aragenina ruka vystřelila jako had. Kar vytřeštil oči a chytil se za hrdlo. Cosi ho svíralo, bránilo mu v dýchání. Aragen pouze naprázdno sevřela prsty a on padl na kolena, v obličeji nebezpečně zmodral.

„U pána ohňů, Aragen, jak to dokážeš?“ vydechla ohromeně Amitha. Aragen ke Karovi pomalu přistoupila. Pohnula prsty a on proti své vůli otevřel ústa. Sípal a zmítal sebou, div mu oči nevylezly z důlků. Aragen ho chytila za jazyk. Mladík se po ní neohrabaně sápal a očima ji prosil, žadonil, škemral.

Aragen ho pustila. Padl na břicho, lapal po dechu, kašlal a dusil se. Dívka k němu poklekla a naklonila se k jeho uchu. „Kdo ti teď poroučí?“

Kar sotva našel hlas. „Ty… jedině ty.“

Kapitola 3.
Odvržení

T u noc se narodilo Mauřino dítě mrtvé. Aragen si odmítala připustit zlé tušení, které se jí v tu chvíli zmocnilo. Jako by to byl pouhý začátek řetězce událostí, které zapříčiní velkou změnu. Ta změna buď všechny zachrání, nebo zničí.

Aragen stála ve dveřích srubu. Zrovna svítalo a smečka ještě spala. Až na Ragara. Seděl na stráni u lesa, hlavu v dlaních. Truchlil. Aragen pozorovala jeho mohutná záda a přála si, aby mu mohla od té bolesti ulevit. Ztratil dítě. Jenže něco takového musí překonat sám.

„O jednoho bastarda míň,“ ozval se zlostný hlas Sieeny. Aragen zatnula zuby.

„Mlč, matko.“

Stanula dceři za zády. „Všechno jsou to jen bastardi, dcerko. Nesmíš se s nimi sbližovat, nesmíš si je k sobě pouštět! Ty musíš být silnější!“

Aragen se k ní obrátila čelem. „Ty ani netušíš, jak já jsem silná, matko,“ zavrčela.

Sieeniny velké oči plné jedu se najednou změnily v láskyplnou něhu. „Vždyť jsi ještě dítě. Moje děťátko…“ natáhla k ní ruku. Aragen ucukla.

„To už dávno nejsem.“

„Tohle mi nedělej,“ vrtěla Sieena zoufale hlavou. „My dvě musíme zůstat spolu!“

„Ale matko!“ Aragen rozhodila ruce. „Já nikam neodcházím! Už se konečně vzpamatuj!“

Sieena se chytila za hlavu. „To všechno on! Ragar! On za to může! Nenávidím ho! Nenávidím, nenávidím!“

Aragen ji zatlačila dovnitř a zabouchla dveře. „Přestaň, matko. Kdyby tě někdo slyšel, mohli by tě ztrestat. Musíš být silnější. Musíš se naučit ovládat své emoce, rozumíš? Jen tak můžeš zvítězit nad tím šílenstvím, co máš v hlavě.“ Dovedla matku ke kožešinám a opatrně ji na ně uložila. Sieena popotahovala a roztřesenýma rukama si otírala oči. „Teď si odpočiň. Prospi se.“

Když se znovu vrátila ke dveřím a vykoukla ven, otec byl pryč.

Ráno panovalo v táboře vzrušené napětí. Chystal se Podzimní hon a všichni se nadšeně dohadovali, kdo letos zvítězí a stane se Dravcem. Aragen seděla u ohniště a pozorovala otce, který zrovna Dravcům udílel rozkazy. Byli čtyři, dva muži v Ragarově věku, další dva jen o pár let starší než Aragen. Ulovit karambu nebylo vůbec nic snadného a už tři roky po sobě se stalo, že se to žádnému z Mladých nepodařilo.

Dnes měli Dravci za úkol střežit okraj lesa, kdyby se stalo, že někdo z Mladých omylem zažene rozzuřenou karambu směrem k tábořišti. Aragen věděla, jak moc Wenir toužil stát se jedním s Dravců. Nepochybovala, že to dokáže, měl k tomu všechny předpoklady.

Dívala se, jak Dravci odevzdávají Ragarovi meče a v jediném ladném skoku se mění v mohutné vlčí tvory. Mizeli v lese, zatímco Ragar zabodal jejich meče v kruhu do země a pověřil malého Tana jejich střežením.

Weer worfové ve smečce zbraně nenosili, až na Dravce a samotného vůdce. Aragen znala otcův meč a také jeho sekyru a nože, které prý zhotovili trpaslíci. Setkal se s nimi ještě za mladých let, když se dvořil své první lásce. Podle některých byla jedinou ženou, kterou kdy miloval. S její smrtí se nikdy nevypořádal a Sieena se zase nikdy nesmířila se skutečností, že vždy byla ta druhá.

Pohled Aragen zastínila vysoká postava. Wenir si vedle ní sedl, na tváři nervózní úsměv. Aragen se dotkla jeho předloktí. „Nemusíš mít strach, dokážeš to.“

„Díky,“ přikývl. „Těším se, a zároveň děsím toho, co na nás tam v těch lesích číhá.“

„Karamby jsou prý velmi bystrá zvířata, proto musíš být bystřejší. A dej pozor na jejich přední šavlovité zuby, jsou jedovaté.“

„Jo, to už vím. Prý mají jed i v ostnech na zádech.“

Aragen se usmála. „Dokážeš to. Jsi Weer worf, Syn pekel. Jsi daleko nebezpečnější než jakékoli zvíře.“

Wenir se ušklíbl, ale potom se zatvářil vážně. „Ještě jsem ti nevyjádřil lítost nad ztrátou sourozence. Prý to byl kluk.“

Aragen pouze přikývla. Ale Wenir se zničehonic natáhl a pohladil ji po tváři. Než stihla jakkoli zareagovat, vstal a vydal se na stanoviště k lesu, kde už se scházeli další Mladí. Byli pouze čtyři. Novorozeňat ve smečce ubývalo, byla sláva, když se narodilo zdravé dítě.

Kar Wenira poplácal po zádech, zdál se být celý nedočkavý. Protahoval si svaly a zubil se od ucha k uchu. Aragen sledovala, jak k nim přistoupil Ragar, zatímco se zbytek smečky shromáždil u ohniště, odkud byl nejlepší výhled. Lovcům na čelo namalovali barevné znaky, potom se připravili na start, a když Ragar zavyl, přeměnili se v obří vlky. Smečka spustila povzbudivý jásot a Wenir s ostatními se ztratil v lese.

Připravovala se slavnost. Ještě za rozbřesku byli uloveni kanci, které teď ženy porcovaly a připravovaly k slavnostním hodům. Podzimní hon a přijetí nového Dravce bylo jednou z největších událostí smečky. Muži přinesli sud vína, který ukradli v nejbližší vesnici, připravoval se oheň a ženy a dívky se navzájem pomalovávaly barvami. Místo oděvu měly jejich kůži zakrývat co nejtmavší barvy. Aragen jako právoplatná vůdcova dcera měla pak s vítězem zatančit oslavný tanec při ohni. Protože lov většinou trval celý den, všechno se chystalo na večer.

Když Drel dokončila malbu na Aragenino břicho a ňadra, Aragen vyhledala otce, který seděl stranou na suché kládě a vyřezával oštěp. Přisedla si k němu. Vlasy měla spletené od temene hlavy do tří copů a svázané k sobě. Kolem očí, úst a uprostřed krku jí zářila rudá barva, symbolizující krev.