Copyright © by Mo Yan 1993

Translation and Epilogue © Denis Molčanov, 2015

ISBN 948-80-204-3000-7

V této zkažené a pomatené době, bratři, nesuďte bratra svého.

epitaf Tinga Skobiceho

KAPITOLA I

ČÁST 1.

Ting Skobice, inspektor nejvyššího oblastního zastupitelství, usazen v kabině náklaďáku značky Osvobození, mířil na p ředměstí, do dolů v Luo-šanu, kde na něj čekalo vpravdě neobvyklé vy šetřování. Po celou cestu byl tak zamyšlený, že zbytněla i jeho mozková kůra, tak že mu i ona kávově hnědá, poměrně široká kšiltovka velikosti 58 začala b ýt malá. Už to dál nevydržel, strhl si ji z hlavy, kouká na její propocené lemov ání. Spolu s teplým puchem mastnoty z ní stoupala ještě jiná, syrověj ší vůně. Z té nečekané události se mu zdvihl žaludek takovým zp ůsobem, že se rukou chytil za krk.

Poblíž dolu byl černý koberec vozovky najednou samý výmol, kamion musel zpomalit. Pérová ní strašně skřípělo, hlavy osazenstva bez ustání narážely do střechy kabiny. Tu uslyšel šoférčino nadávání na silnici, na lidi. Že něco tak sprost ého může vyjít z úst poměrně hezké mladé ženy, neslo všechny známky černého humoru. Pokradmu se na ni podíval. Měla na sobě modrou pracovní kombiné zu, z níž vysoko vyčníval límeček růžové blůzky upnuté u krku. V černých očích se jí zeleně lesklo, její nakrátko střižené vlasy byly velmi husté, velmi černé a velmi lesklé. Bílými rukavicemi svírala volant a s přehnaně š irokými gesty s ním točila, aby se vyhnula dírám. Když ho strhla doleva, protáhla levý koutek úst, když doprava, tak pravý. Huba jí tancovala všemi směry, krčila nos i s perličkami potu na něm. Podle nižšího č ela, pevné brady a masitých rtů usoudil, že to bude žena s bohatými sexuálními zkuš enostmi. Jak se tak neustále kymáceli, mimoděk se k sobě přiblížili, jeho touhou žíznivá kůž e i přes oblečení zcela jasně pocítila teplo a hebkost jejího těla. Za každou cenu se chtěl k té ženě přiblížit, co možná nejvíc, dlaně ho svrběly, jen se jí dotknout. Na osmačtyřicetiletého chlapa, starou inspektorskou páku, to byly pocity pravda poněkud výst řední, ale na druhou stranu nic nenormálního. Pohodil párkrát hlavou, jeho oči konečně sklouzly z jej í tváře.

Se silnicí to bylo čím dál horší, sotva vyjeli z jedné díry, zapadli do další , hopsalo to, drncalo, až se v posledním vypětí jako vysílená zvěř doplahočili na chvost dlouhatá nské kolony jiných náklaďáků. Zvedla nohu z pedálu, vypnula motor, svlékla rukavice, pleskla jimi do volantu, nehezky se na ně j podívala a utrousila:

„Kurva práce, ještě štěstí, že nejsem v jiný m stavu!“

Ta slova ho mírně rozhodila, chtěl si ji nějak naklonit: „Na takové silnici by to bylo už dávno venku!“

„To já bych to ven samozřejmě nepustila,“ ona na to nevrle, „za takový děcko jsou i dva tisíce.“

S  těmi slovy si ho změřila pohledem, z očí jí čišelo cosi vyzývavého, přesto že jinak, z celkového chování to vypadalo, že čeká na jeho reakci. Skobice byl mile překvapen a zárove ň plný zvědavosti, po několika triviálních větách dostal pocit, že se jeho mysl proměnila v  bramboru zježenou namodralými výhonky, jež se s naprostou přirozeností kutálí do  ženina košíku. Tajemství a vážnost, kterými bývá sex často opředen, se kvapně rozpl ývaly, vzdálenost mezi nimi se zničehonic ztenčila. Potíž byla v tom, že z jejích slov na něj dýchla i ur čitá spojitost s jeho případem. Přepadly ho pochyby a strach. Prohlížel si ji, stále ve střehu. V koutcích úst jí opět zacukalo. Tentokrát z toho vůbec neměl dobrý pocit. Zpočátku si myslel, že je to prostě ženská od rány, která si na nic nehraje, jenže její naprosto mistrná hra se rty v  něm vzbudila značnou nevoli: další nudná slepice, napadlo ho okamžitě, s tou nemá cenu ztrácet č as.

„Ty už jsi byla těhotná?“ zeptal se.

Tím ovšem konverzace přišla o v šechny možné milostné mezičlánky, jako by ťal rovnou do živého. Ona se s t ím bez potíží vyrovnala a téměř jakoby nic odpověděla:

„M ám s tím problémy. Kvůli soli a draslíku tady v zemi.“

Každý správný inspektor ví, že i přes zodpovědnost, již nosí na bedrech, tato zdaleka není neslučitelná s  něžným pohlavím. Skobicemu se vybavil další vtípek, který obíhal mezi kolegy na zastupitelství: Náš Skobice si do případu vždycky najde správnou díru. Myšlenka trochu si vyhodit z kopýtka se mu jako červ prokusovala myslí . Z kapsy vytáhl malou placatici, odšpuntoval gumový uzávěr, přihnul si a pak ji podal šoférce.

„Jako agronom,“ zašpičkoval, „jsem na meliorace expert.“

Ona praštila dlaní do kla ksonu: zazněl hluboký, docela příjemný zvuk. Z kabiny kamionu Žlutá řeka před nimi vyskočil řidič, postavil se na krajnici, naštvaně si ji změřil a utrousil:

„Počkej, na co zatroubím já tobě…“

Vzala Skobiceho placatici, p řičichla si, jako by posuzovala jakost moku, a pak to do sebe kopla, čelo hezky k nebi, chvíli to klokotalo, než vše do poslední kapky vypila. Skobice by jí rád vystř ihl poklonu, jako že má skvělý splávek, ale pak mu došlo, že před obyvateli  města s názvem Kořalnice by taková slova vyšla na prázdno. Radši spolkl slinu a nechal si to pro sebe. Hřbetem ruky si utřel rty a nespou štěl oči z jejích. Byly masité, kořalkou zvlhčené, lesklé, nachově rud é.

„Chci ti dát pusu,“ pronesl poněkud neurvale.

Šoférka rázem zbrunátn ěla a hašteřivě vypískla:

„Tak pusu, jo?! Víš, co ty mi můžeš?! “

Inspektor se lekl a raději uhnul pohledem, vykoukl ven, řidič Žluté řeky už zalezl zpátky do kabiny, jejich rozhovor zůstal beze svědků. Pozoroval dlouhat ánskou kolonu před nimi. Za nimi se už zastavil povoz tažený oslem a nějaký kamion s náv ěsem k tomu. Na oslově plochém čele visel zcela nový červený střapeček, ohnivý plamen uprostřed temné noci. Vedle silnice trčelo několik zakrnělých, pokroucených stromků, škarpa př etékala hustým porostem plevele, listí i trávu pokrývala lepkavá vrstva černého popílku. O ně co dál se po obou stranách prostíralo strniště uschlé na troud, žlutá a šedá sláma po sklizni se vznášela z rozmaru podzimního větru, bez radosti ni žalu. Bylo už dopoledne. Uprostřed revíru se zvedaly ohromné haldy, nad jejichž vrcholky stoupal jakýsi nahnědlý kouř či pára. Výtahová kola nad šachtami se otáčela ladně , bez jediného hlesu, bylo v tom cosi tajemného a podivného zároveň. Inspektor viděl jen polovinu jednoho kola, v širším vý hledu mu překážel náklaďák Žlutá řeka.

Ještě několikr át zopakovala slova, jež ho tak vystrašila, její tělo však jako kdyby celé zcepenělo. Skobice samým leknut ím ztratil elán, zanedlouho se už ale zase něčemu pochechtával. Ukazovákem ji lehounce píchl do prsu, jenže to jako by stiskl sp ínač nějakého stroje: okamžitě se k němu natáhla, do svý ch drobných ledových rukou uchopila jeho hlavu a přilepila se mu na rty. Byly příliš studené, rozměklé, bez jediné zná mky pružnosti, něco naprosto neobvyklého, jako z vaty. Nechutnaly mu, nepřitahovaly ho, tak ji odstrčil. Jenže ona už tou dobou nabrala podobu mal é, rozzuřené lvice, neustále se na něj sápala a cedila mezi zuby:

„Ahá, tak takhle je to, a co tvů j brácha, co fotr, ty by si říct nedali?“

Skobice ztratil hlavu, už nebyl čas na hádky, nakonec ji musel zneškodnit speciálním chv atem určeným k znehybnění zločince. Konečně přišla k rozumu.

Tak tam oba sed ěli a popadali dech. Skobice stále svíral její zápěstí, snažil se potlačit její vzdor. Zpupně sebou šila, celá se kroutila jak nějaká pružina či ocelová lamela, přitom buč ela jak tur, čelem útočící tele. Skobice se neubránil smíchu.

„Čemu se směješ?“ ptala se ho zhurta.

Inspektor ji pustil, vytáhl z kapsy vizitku.

„Takže já už půjdu, holka. A ž mě budeš potřebovat, najdeš mě na téhle adrese, ale nikomu ani muk!“

Změřila si ho, sklonila hlavu k vizitce, pak si ho zm ěřila znovu, zevrubně, jako když hraniční kontrola zkoumá pas žadatele o vstup na území.

Skobice ji cvrknul prstem do nosu, strč il si aktovku do podpaždí, otočil klikou ve dveřích.

„Takže na shledanou, maličk á,“ řekl ještě. „A ještě něco, měla bys věd ět, že mám přístup k hnojivům nejvyšší kvality, zvláště vhodným pro draselnat é půdy.“

Když už byl skoro venku, šoférčina ruka ho ještě zachytila za  šos kabátu.

Z jejích očí na něj čišelo něco tak straš ně žalostného, že ho najednou napadlo, jestli není mnohem mladší, jestli je vůbec vdaná, jestli vůbec někdy byla s muž em. Působila náhle tak křehce a dojemně. Pohladil ji po ruce a vážným hlasem povídá: „ Ale slečno, vždyť bych mohl být tvůj táta.“

„Jste lhář,“ zlobila se, „když jsem vás nabírala, tvrdil jste, že patříte k našemu dispečinku.“

„ Není to skoro totéž?“ usmál se.

„Ale vy jste špión!“

„I tak se to d á říct.“

„Kdybych to věděla, tak vás nikdy nevezmu!“

„Dobrá, tak už se nezlob.“ Skobice vyt áhl krabičku cigaret a hodil jí je, dopadly jí přímo na hruď.

Zato ona popadla placatici a mrštila ji do škarpy. „Mužskej, co pije z takovýhle flaštičky, u mě není žádnej chlap.“

Skobice seskočil z  auta, práskl dveřmi a zamířil po krajnici vpřed. Ještě ji slyšel, jak volá: „H éj, špióne, a víš ty vůbec, proč je ta cesta k dolům takhle rozflákaná? “

Skobice se otočil a spatřil její hlavu vystrčenou z okna. Jen se pousmál, odpověď si nechal pro sebe.

Její oblič ej docela podobný květu chmele zůstal inspektorovi před očima, než se v jemňoučký ch bublinkách rozpustil jako pěna ve sklenici piva. Střívko neupravované úzké silnice se táhlo oklikami k dolům. Ná klaďáky, traktory, povozy s koňmi, s kravami, všechna ta pestrobarevná havěť připomínala dlouhou řadu do sebe zakousnutý ch nestvůr. Někde ještě běžel motor, jiný ho vypnul. Výfuky traktorů trčící do nebe chrlily namodralé kotouče dýmu. Vůně benzínu, nafty, zápach tažných zvíř at se slévaly v proud smrdutého oparu linoucího se krajinou. Skobicemu nezbývalo než se občas sklouznout po kapotě n áklaďáku, jindy si v křoví razil cestu ramenem. V kabinách kamionů i na kozlících se pov ětšinou vesele popíjelo, jako by tady neplatil zákaz alkoholu za volantem. Nevěděl, jak daleko se dostal, zprudka se napřímil a zjistil, že už vid í dvě třetiny z vysoké výtahové věže uprostřed rev íru.

Její neustále se otáčející, šumějí cí kola soukala stříbrně šedé ocelové kabely, celá konstrukce na slunci, snad kvůli rzi či barvě, sví tila jakousi špinavou, tmavočervenou barvou. Ohromné černé kladky působily velmi stroze. Stříbřité odlesky kabelů v  nekonečném pohybu ho sice neoslňovaly, spíše naháněly strach. Jako klubko jedovatých hadů, napadlo ho. V  očích mu hrály přehršle barev a světel, zatímco sluch se plnil hučením točící ch se kladek, skřípěním tažných kabelů, tlumeným duněním vý buchů v podzemí.

U dolu se nacházelo volné prostranství oválného půdorysu. Kolem byly vysázeny pagodovité smrčky pokryté vrstvou popílku. Na placu se tlačila auta, nějaký osel zaprášen ý od hlavy k patě strkal hubu mezi jehličnany, možná měl hlad, nebo se chtěl jen podrbat, v každ ém případě zčistajasna kýchl, až to prásklo. Na jednom z koňský ch povozů se mačkali nějací chlápci s ručníkem na hlavě a  s provazem místo opasku, oblečení nadranc, tvář jak uhel. Koník žral právě seno z  koše, oni popíjeli. Podávali si velkou fialovou láhev a vypadali nadmíru spokojeně. Na kozlíku ležela taky jedna ohromná bí lá ředkev, prostě sis s křupnutím kousl, žvýkal a pak další, nakonec přež vykovali všichni, blaho v duši. Skobice pravda nebyl vyložený piják, přihnul si ale rád, kvalitu alkoholu v zá sadě dokázal posoudit. Když tedy ucítil poměrně silnou štiplavou vůni jejich kořalky, v ěděl, že ve fialové butylce není nic světoborného. Podle ošacení a způsob ů usoudil, že se jedná o vesničany z okolí. Když předešel jejich koně, usly šel, jak na něj jeden z nich chraplavým hlasem volá:

„Hej, soudruhu, kolipak hodin hlásejí vaš e hodinky?“

Podíval se na zápěstí a odpověděl. Tázají cí se mladík měl oči podlité krví, tvář zarostlou, hlas hrubý jak rašple, š la z něho prostě hrůza. Skobicemu se zničehonic rozbušilo srdce, přidal do kroku.

Mlaď och za zády ještě hudroval:

„A vyřiď těm prasatům, co se krměj jen bí lou rejžičkou, ať koukaj hezánky otevřít!“

Je sice pravda, že inspektora se jeho sprostá mluva trochu dotkla, na druhou stranu ale musel uznat, že jejich nevole nebyla bez příč iny. Bylo už čtvrt na jedenáct, železná vrata dolu přesto zůstávala zavřená . Ohromný černý zámek vpředu připomínal černý krunýř želvy veliké . „Zvýšenou bezpečností oslavíme první máj!“ Osm obrovských znaků původně červené barvy se tísnilo na kulatých kovových plátech, které někdo, asi už dávno, přiletoval na bránu. V jasném podzimním světle jako by se všechno halilo do nového, i azurové nebe nad č erným dolem vypadalo azurověji. Kolem se vlnila šedivá cihlová zeď přesahující výš ku muže jak dlouhý drak plazící se krajinou. Vedle vrat se krčila pootevřená vrátka, v nich lež el uondaný žlutohnědý vlčák, na jehož hlavě se jak suchý lístek třepetalo ně co jako napůl mrtvý motýl.

Jen co se Skobice opřel o vrátka, pes po něm okamžitě vyjel. Jeho orosený čenich u žuž vrážel do inspektorovy ruky. Přesněji řečeno, otřel se mu o její hřbet. C ítil jeho teplotu. Chlad psího čumáku mu připomínal zfialovělé tělo sépie, du žinu liči. Rozezlený pes však najednou změnil názor, ve strachu uskočil, utekl do stínu vrátnice, kde zalezl do záhonu uschl ých kosatců, kýval hranatou hlavou a nepřestával štěkat.

Skobice uvolnil závoru, odstr čil dveře, chvíli počkal, vstoupil dovnitř, přilepil se zády k chladným železn ým vratům a nevěřícně zíral na bouřícího psa. Shlédl dolů, na svou hubenou, kostnatou ruku s  tmavými žilkami, v nichž kolovala krev a v krvi alkohol. Ruka mi neprobíjí, žádnou zvl áštní moc nemám, tak proč jsi takhle pláchl, ptal se v duchu zvířete.

Do nebe najednou vyletěl lavor žhavé vody, někdo si umyl obličej. Vodopád barev. Téměř celá duha. Bubliny, slunce. Naděje. Voda mu zajela za krk, pak se zvedl vítr, uc ítil její chlad. Za pár okamžiků ho zaštípalo v očích, do úst mu proniklo n ěco slaného a voňavého zároveň, chuť špíny, všeho, co člov ěku ulpí ve vráskách. Děvče z kamionu bylo rázem zapomenuto. Její vatové rty. Citlivé poprsí plné elektřiny, téměř na dosah. Jenž e pak se před ním jak z daleké horské krajiny ztracené v mlhách zjevila žena s jeho vizitkou v  ruce. Hajzle!

„Hajzle! Omrzel tě život?“

Vrátný s lavorem v ruce zlostně nadával a dupal do země .

Inspektor pochopil, že myslí jeho. Sklepal si vodu z vlasů, špinavým kapesníkem se otřel za krkem, několikr át si uplivl, zamrkal, na chvilku zpanikařil, okamžitě však zaujal svůj obvyklý postoj a už vrtal dotyčného pohledem. Uvid ěl dvě nestejně velké oči černé jak uhel, jinak ale strašně tupé, kulatou hlo žinku zarudlého nosu, řadu umíněných zubů ve vyhaslých rtech. Něco horkého mu vjelo do t ěla, něco jako had, hloubení žížaly. Zmocnila se ho zlost, vznítila se sirka, náhlá jiskra, mozek rozpálený doběla, ře řavé uhlí ohniště, hromy, blesky, hruď chrabře vypnutá.

Černé vlasy vr átného se naježily jako tvrdá psí srst, o tom, že mu Skobice nahnal strach, nemohlo být pochyb. Skobice se naopak soustředil na chlapův nos, na chlupy, které mu z n ěj trčely jak vlaštovčí ocásek. Jako by se mu v hlavě ukryla jedna zlá, černá vla štovice, uhnízdila se tam, snesla vajíčka a ta se vyklubala. Skobice zamířil na ptáka, zmáčkl spoušť. Zmáčkl spoušť. Zmáčkl.

Prásk – prásk – prásk!

Tři ostré výstřely pr áskly klidem vstupního prostoru luošanských dolů, přehlušily štěkot žlutohn ědého psa, vzbudily pozornost oněch venkovských chlapců. Zlití řidiči vyskákali z kabin. Borov é jehličky se ostře zabodly do měkkého oslího čumáku. Voli zapřažen í do povozů zvedli těžkou hlavu a na chvíli zapomněli přežvykovat. Zástup na okamžik zkoprněl, u ž se však hnal na místo. V deset třicet pět se vrátný luošanského dolu z řítil k zemi, rukama se držel za hlavu, od úst mu šla pěna, celý sebou škubal.

Skobice tam stál se sněhově bílou bouchačkou v ruce, s mírným ú směvem na rtech, zpříma jako smrk. Z hlavně stoupal namodralý dým a točil se všude kolem.

Dav se mačkal u plotu a nev ěřícně na něj zíral. Po chvíli, která snad neměla konce, někdo pisklavý m hláskem vykřikl:

„On zabil vrátnýho! Zabil starýho Lüa!“

Skobice, černomodrý smrk, zůstal stát s pichlavým úsměvem na rtech.

„Konečně nás ten starej vů l přestane otravovat!“

„Neprodáme ho ještě do oddělení specialit Výzkumné ho ústavu lahůdkářského?“

„Blbost, takovou houžev už nerozvaříš.“

„V oddělení specialit chtějí jen tlusťoučké hošíky s b ílou kůžičkou!“

Skobice vyhodil zbraň do vzduchu, zablýskla se jak zrcadlo. Zachytil ji, položil do dlaně a ukázal lidem za vraty. Pistole měla jemn é, propracované tvary připomínající revolver.

„Ale přátelé!“ sm ál se, „není se čeho bát, je to jen hračka!“

Zmáčkl tlačítko, otevř el zbraň vedví, vytáhl ozubený, tmavočervený kotouček a ukazoval ho ohromenému davu. V kaž dém zoubku se ukrývala roznětka velikosti sójového semínka.

„Když zmáčknete spoušť , kotouč se otočí a roznětka vypálí. Je to hračka používaná na divadle nebo jako poplašňák na atletický ch závodech, koupíte ji v každém obchoďáku.“ Zatímco mluvil, vložil kotouč zpátky do bubínku, zaklopil hlaveň a zmáčkl spoušť.

Prásk!

Podomní obchodník chvá lící své zboží.

„Kdo nevěří, nechť se na vlastní oči př esvědčí!“

Namířil si na rukáv a zmáčkl spoušť.

Prásk!

„Úpln ý Wang Lien-jü!“ vykřikl šofér dobře obeznámený s revolučn í operou Rudá lucerna .

„Viděli jste?“ řekl Skobice a zvedl paži, „není opravdový, jinak bych už měl v ruce díru, ne?“

Na rukávu zůstala jen nažloutlá skvrna, štiplavý kouř se šířil slunečním světlem.

Skobice strčil zbraň zpátky do kapsy, při šel k vrátnému ležícímu na zemi a lehce do něj kopl.

„Vstávat, starej, nedě lej mrtvýho.“

Vrátný se postavil na nohy, rukama si stále chránil hlavu, tvář bledou jak novoroční koláč ek nejvyšší kvality.

„Nechtěl jsem tě zabít,“ povídá mu Skobice, „jen ti nahnat strach. Nemě l bys zneužívat svých pravomocí. Je už po desáté, už máš mít dá vno otevřeno!“

Vrátný stáhl ruku z hlavy a zblízka si ji prohlížel. Ještě jednou si nevěřícně sáhl na hlavu, znovu se podíval na ruku, po krvi skutečně ani stopy. Oddechl si, jako by práv ě unikl hrobníkovi z lopaty, a konečně se, i když stále vyděšeně, zeptal:

„Co tady tedy pohled áváte?“

Skobice se potutelně uchechtl:

„Jsem nový ředitel dolu, posílají mě přímo z okresu! “

Chlápek vlétl bez meškání do vrátnice pro ohromný mosazně žlutý kl íč, kterým otevřel ten obrovský zámek a za strašného lomozu roztá hl železná vrata. Ogaři venku vykřikli nadšením a rozběhli se ke kamionům, za pár minut již vozovka vibrovala duněním motorů.

Nekonečný proud automobilů se pomalu, ale dravě vedral do brány, zvedla se vlna troubení, jak se p řetlačovaly. Skobice hbitě uskočil a nespouštěl oči z ohavné, kroutíc í se stonožky. Náhle se ho zmocnil těžko popsatelný pocit vzteku následovaný křečí dole, kdesi v tr ávicím ústrojí. Podle síly stahů a následné bolesti věděl, že se blíží další záchvat zlaté žíly. Toto vyšetřování se neobejde bez útrap, to dob ře věděl. Když na to pomyslel, jeho hněvu se notně ulevilo. Některým věcem nelze uniknout, tomuhle chaosu ani hemoroidům, jedinou svatosvatou jistotou je pro n ěj tajenka případu. Co to bude tentokrát?

Vrátnému hrál ve tváři nucený úsmě v, neustále přikyvoval a klaněl se.

„Prosím, soudruhu, pojďte si sednout ke mně na ubikaci.“

Skobice, věrný své vyšetřovací metodě, totiž nechat koni volnou uzdu, ho následoval do místnosti.

Byla ohromná. Uvnitř jen postel. Černá pokrývka. Dvě plechové termosky. Velká litinová kamna. Celá hromada uhlí, leskle černé kusy velikosti psí hlavy. Na zdi novoroční plaká t s tradičním zobrazením růžovolícího hošíka s broskvičkou dlouhově kosti v ruce, usměvavou tvářičkou a překrásným pindíkem kroutící m se jak červ bource morušového, zkrátka jako živý. Skobicemu se srdce sevřelo a spolu s ním i oblast koneč níku.

V místnosti bylo nesnesitelné vedro. Hučící oheň v kamnech byl tak prudký, že nejen těleso, ale i komínová roura byly celé rudé. Kotouče valícího se horka si pohazovaly se zá věsy prachu v koutech. Najednou ho začalo svědit po celém těle, v nose ho zaštípalo.

Vr átný k němu úslužně vzhlédl.

„Není v ám zima, soudruhu řediteli?“

„Až praští!“ odpověděl vztekle.

„ Hnedle to zařídíme, momentíček, uhlíčko naložíme…,“ povídá vrá tný, přitom se shýbl pod postel, odkud vytáhl nabroušenou sekyrku s červeným topůrkem. Inspektor se automaticky chytil za bok, kde ukr ýval svou skutečnou pistoli. Pozoroval vrátného, jak celý shrbený přistoupil ke kamnům, dřepl si, popadl kus uhlí velikosti podu šky, jednou rukou ho přidržel, druhou do něj vrazil sekyrku, řach, uhel se rozpadl, řez byl čistý, lesklý, jako potažen ý rtutí, a tak řacha za řachou, až z toho kusance zůstala jen hromádka uhlíků, otev řel poklop, ze kterého okamžitě vylétly vysoké, bílé plameny. Vlny rozpá leného vzduchu zapleskaly. Inspektor byl už zpocený od hlavy k patě, kdežto vrátný pořád lá doval do kamen.

„Hnedle bude tepleji,“ řekl ještě na omluvu, „naše uhlí je měkoučké , hoří jedna báseň, ale musí se holt pořád přikládat…“

Skobice si rozepnul knoflíč ek u límce a rozměklou kšiltovkou si utíral pot z čela.

„Proč vlastně topíš už v září?“

„No protože je zima, soudruhu řediteli, taková zima…,“ blekotal vr átný, „je zima a my máme spoustu uhlí, no, celý důl přece.“

Tvář vr átného byla vyschlá, suchá jak spálený knedlíček. Inspektora přešla chuť si z  něj dál utahovat a nahánět mu hrůzu.

„Ale já nejsem žádný ředitel, “ řekl, „můžeš být naprosto v klidu. Jsem tu za jistou záležitostí.“

Chlape ček na zdi se smál od ucha k uchu, zkrátka jako živý. Skobice to zlatíčko pozoroval s přivřen ýma očima.

Vrátný okamžitě změnil výraz a se zdviženou sekyrkou za hulákal: „Cože? Ty se tady vydáváš za našeho ředitele, střílíš po mně z pistole, ale to já tak nenechám, hybaj, jde se k bezpečákům!“

Skobice se pousmál.

„A jestli jsem doopravdy nov ý ředitel, co pak?“

Vrátný opět znejistěl, snažil se usmát, ale moc mu to nešlo, nakonec uklidil sekyrku pod postel, odkud zárove ň vytáhl láhev kořaly, kterou ihned odzátkoval zuby. Pořádně si přihnul a podával ji úslužně Skobicemu. V láhvi se louhoval lehce nažloutlý kořen ženšenu a sedm černých škorpionů s klepety doširoka rozevřenými.

„Prosím, napijte se, soudruhu řediteli,“ řekl vrátný co nejuctivěji, „tenhle alkohol léčí!“

Inspektor vzal láhev, zatřásl j í, škorpioni zapluli do hustých vlasců ženšenu, vůkol se rozlila prazvláštní vůn ě. Špičkou rtů olízl hrdlo láhve a vrátil ji vrátnému.

Ten si ho podezí ravě změřil:

„Vy se nenapijete?“ zeptal se inspektora.

„Tohle nezvládnu.“

„Vy nejste zdejší?“ uji šťoval se vrátný.

„Hele, dědo,“ povídá Skobice a ukazuje na novoroční plak át na zdi, „není ten hošík k sežrání?!“

Přitom bedliv ě pozoroval, co na to starej. Jenže ten se tvářil jen sklíčeně, znovu si zhluboka přihnul a tiše zamručel:

„No, tak se spál í nějaký to uhlí, no. Metrák za pár babek!“

Skobice už horkem dál nemohl, naposledy se s l áskou bezbřehou, jak pravil básník, podíval na hošíčka, otevřel dveře a rázným krokem vy šel na světlo. Slunce bylo svěží, náramně příjemné.

Ting Skobice byl ročník jednač tyřicet. V pětašedesátém se oženil, poté vedl velmi obyčejný ž ivot v docela obyčejném vztahu se ženou, s níž měl syna, docela milého. Kromě toho m ěl milenku, někdy strašně milou, jindy jenom strašnou. Nebe a dudy. Jednou mazlivou kočičku, podruhé rozzuřenou fenu. Někdy lahodn ý nektar, jindy smrtící jed. Chvíli se chtěl rozvádět a pak zase ne. Stejné to bylo s milenkou. Pokažd é, když ho skolila nějaká nemoc, si v duchu představoval a zároveň se třásl strachem, jestli to není rakovina. Život miloval i nenáviděl. Byl rozhárané povahy. Stávalo se, že si přiložil hlaveň k e spánku a zase ji odložil, jindy to bylo na hruď, pak zas na srdce, tak se bavil často. Jediná, skutečně jediná vě c, které neměl nikdy dost, byly kriminální případy a jejich šetření. Nejlepší inspektor stá tní prokuratury. Znal se s několika vysokými kádry. Měřil sto sedmdesát pět centimetrů, byl vyzá blé postavy, snědé pleti s mírně vypoulenýma očima. Rád kouř il. Rád se i napil, i když nesnesl mnoho. Měl dosti křivý chrup. K tomu základy zápasu a kolísavou vý konnost ve střelbě. Když měl dobrou náladu, nastřílel všechno do černého, v  opačném případě netrefil nic. Byl docela pověrčivý, věřil na ště stí. A je pravda, že se na něj čas od času usmálo.

Jednou v poledne, docela nedávno, mu generáln í prokurátor hodil cigaretu luxusní značky Velká Čína a sám si vzal taky jednu. Skobice vytáhl zapalovač, připálil nejd řív jemu a pak sobě. Když mu dým naplnil ústa, ucítil sladký parfém rozplývajíc ího se bonbónku. Trochu prkenně pozoroval kouřícího prokurátora a v duchu si říkal: Starej ani kouřit neum í, zato šuple má plný prvotřídního materiálu. Prokurátor otevřel zásuvku, vyt áhl dopis, ještě jednou ho prošel očima a teprve poté ho podal Skobicemu.

Skobice přelétl udání psané zvláštním písmem, zřejmě levákem. Podepsal se jako Hlas lidu, pseudonym pochopitelně. Obsah ho zprvu ohromil, okamžitě však naplnil pochybnostmi. Proběhl ho ještě jednou, úplně od začátku, zvláštní pozornost vě noval komentářům na okrajích, jež podle rázného rukopisu patřily jistému vedoucímu představiteli, s  nímž se dobře znal.

Dlouze se zadíval do prokurátorových očí. Ten ovšem pozoroval rozkvetlý jasm ín na parapetu. Ze záplavy drobných kvítků stoupala jemná, nenápadná vůně. Je to vůbec možné? říkal si, kdo by měl na něco takového žaludek, kdo by si troufl op ékat batolata?

Prokurátor se na něj přátelsky usmál.

„Soudruh tajemník Wang tě jmenoval vyš etřovatelem tohoto případu.“

Srdce se mu rozpumpovalo rozčilením, na oko se ještě vzepřel:

„Tohle př ece není věc státního zastupitelství, co dělá veřejná bezpeč nost, chrápe?“

„K čemu jinému bychom tady měli našeho slovutného inspektora Skobiceho?“

„Takž e kdy můžu vyjet?“ chtěl vědět inspektor, mírně v rozpacích.

„ To záleží jen na tobě. Rozvod už máš zařízený, ne? No, i kdybys neměl, tohle vyžaduje pořá dnou dávku odvahy. My samozřejmě doufáme, že je to prachsprostá pomluva. Vše musí proběhnout v  naprostém utajení. Máš povolení užít všech prostředků, v rá mci zákona pochopitelně.“

Skobice se postavil.

„Mohu jít?“

Také prokurátor vstal a po stole k n ěmu šoupl celý karton Velké Číny.

Skobice vyšel z kanceláře, cigarety v podpaždí . Vběhl do výtahu. Chtěl ještě zajít za synkem do školy. Proslulá třída Ví tězství mu stála v cestě, oběma směry se řítil nepřetrž itý proud automobilů, nebylo kudy přeběhnout. Čekal. Po jeho levici se k přechodu chystala nějaká mateř ská školka, sluníčko jim svítilo do obličeje, hejno dětí, člověk by řekl zá hon slunečnic. Nedalo mu to a zamířil po krajnici za nimi, cyklisti se o něj otírali jako úhoři. Tváře jim v tom ostrém světle splý valy v jednu dlouhou, matně bílou šmouhu. Zato buclaté tvářičky dětí ve svá tečním hrály úsměvy. Zdálo se, že jsou jedno s druhým spojeny rudý m provazem, takže připomínaly řádku visících ryb či větévku obsypanou macatý mi plody. Výfukové plyny vyrážely přímo na ně, halily je do karbonově bílé záře, vypadaly jako jehlice peč ených kuřat posypaných rudozeleným kořením, jejich vůně se užuž drala do nosu. Děti jsou budoucnost národa, náš výkvět, to nejcennější, co naše vlast má, kdo by se jim odváž il ubližovat, a ještě úmyslně? Auta se nakonec, volky nevolky, zastavila a v neuvěřitelném randálu čekala, až školka přejde. Na obou koncích skupiny kráčely dvě paní v dlouhých bíl ých zástěrách, tváře kulaté jako měsíc v  úplňku, rumělkové rty, ostrý, bílý chrup, jedna jako druhá, hotová dvojčata. Ka ždá držela svůj konec provazu a velice silným, neurvalým hlasem vykřikovaly:

„Držte se lana! Nepou štět se lana!“

Když se inspektor postavil na krajnici, pod strom se žlutými listy, školka již v pořádku p řešla na druhou stranu. Auta se opět rozproudila, vlna za vlnou. Děti před ním vytvořily kroutícího se hada, pípaly a  štěbetaly jak hejno vrabčáků. Každé mělo kolem zápěst í uvázanou rudou stuhu, na stuze rudý kroužek. Jejich pochod mohl čas od času ztratit řád, děcka však zůst ávala připojena kroužky k lanu. Stačilo, když obě dámy zatáhly , a všechno se vrátilo na správnou kolej. Skobice si vzpomněl na rozkazy těch dam a v duchu se rozčílil: Blbost! Jak se ta dě cka mohla pustit, vždyť jsou přivázaná!

Jak se tak opíral o strom, položil tím nejchladně jším tónem jedné z dam otázku:

„A proč je vůbec takhle poutáte?“

Dáma si ho suše změřila: „Co je vám do toho?“

„To je snad jedno, ne? Prosím, odpovězte na otázku, pro č jsou ty děti spojené červeným lanem?“

„Mentálně postižení,“ pronesla dáma pohrdlivě.

I děti na něj pohlédly a svorně zopakovaly:

„Meeen-tááál-n ěěě-pooos-tiii-žeee-nííí!“

Každá slabika se nekonečně táhla, jen nebylo jasné, jestli je to jejich b ěžný způsob mluvy, nebo jestli je to takhle naučili. Jejich mladé hlásky zněly jasně a měkce, pří jemně na poslech, táhly se po krajnici, jako když letka ptáků vstřelí do oblak. Když před ní m procházeli, Skobice se na dámu na konci toho procesí ještě hloupě usmál, jenže ona mu už nev ěnovala pozornost. Pak jen sledoval, jak všichni vcházejí do uličky mezi dvorky ohraničené vysokou zdí př emalovanou na červeno.

Nebylo lehké dostat se přes ulici. Mongolští prodavači ho s tím svým dosti zvl áštním přízvukem zvali na jehněčí šašliky. On si říct nedal, zato nějaké děv če s labutím krkem a paprikově rudými rty ano. Rovnou deset si jich vzalo. Všech deset špejlí mastň oučkého masa vymáchalo v krabici s drcenou feferonkou, a když z nich odkusovalo, křivilo různě ústa, zřejmě aby si nesmazalo rtěnku. Skobiceho hrdlo vzplálo, odvrátil zrak a odch ázel.

Zanedlouho už kouřil cigaretu a čekal před školou na syna. Ten s aktovkou na zádech kone čně vyběhl ze vrat, otce si nevšiml. Tvář měl jako správný žáček umazanou od modrého inkoustu. Skobice ho zavolal jménem. Klu čina se bez velkého nadšení vydal za ním. Že prý musí odjet do Kořalnice za případem, vysv ětloval mu otec.

„No a co já s tím,“ synek na to.

„Co jako co já s tím?“

„Co j á s tím znamená, že je mi to volný,“ opáčil chlapec, „proč by mě to m ělo zajímat?“

„Co já s tím, jasně, co já s tím,“ opakoval si Skobice jeho slova.

Skobice vstoupil do kanceláře bezpečnostního odboru Stranického výboru dolu, kde byl přijat jakýmsi mladým mužem střiženým na ježka. Ten otevřel ohromnou skříň sahající až ke stropu, nalil mu stakan kořalky a podal mu ho. I zde se topilo v kamnech, méně než u vrátného, ale pořád tam bylo veliké horko. Skobice by si radši dal zmrzlinu, mladík ho ovšem vyzval k pití:

„Jen si dejte, na zahřátí.“

Skobice se tomu upřímnému pohledu nedoká zal vzepřít, viděl, že to myslí dobře, přijal od něj sklenku a pomalu z ní upí jel. Dveře i okna byly dobře zavřené, dobře utěsněné. Skobiceho šimralo celé tělo, obličej mu skropil pot. Už slyšel, jak mu chlapík s hranatým sestřihem přátelsky poví dá:

„Z toho si nic nedělejte, jak se člověk uklidní, tak i zchladne.“

Skobicemu zahučelo v uší ch, pomyslel na včely. Na med. Na děťátko v medu naložené. Na tak důležité misi nesmí nic ponechat ná hodě. Skla v oknech jako by se lehce chvěla. Ohromné stroje za nimi se zvolna pohybovaly mezi nebem a zemí, bez jediného zvuku. Připadal si jak rybka v akváriu. Dů lní stroje byly žluté barvy. Žlutá člověka svádí, opíjí . Ze všech sil nastražil sluch, musel přece něco slyšet, bylo to však marné.

„Musím se sejí t s vaším ředitelem a také s tajemníkem stranického výboru,“ slyšel sá m sebe.

„Jen se napijte, no tak, šup ho tam,“ povídá Hranáč.

Jeho vlídnost se dotkla Skobiceho tak silně, že zbytek u ž do sebe kopl na ex.

Jen položil stakan, Hranáč mu opět naléval.

„Já už nebudu, zaveďte mě za ředitelem a tajemníkem.“

„Ale soudruhu vedoucí, nemáme kam spěchat, dáte si ještě sklenku a p ůjdeme, jinak přijdu o místo. Dobré věci chodí po dvou, nezapomeňte, no tak, ještě jednu.“

Skobicemu zatrnulo, kdy ž uviděl sklenici vysokou jak pěst, avšak v zájmu svého poslání se obětoval a vypil ji opět do dna.

Sotva položil sklenici, Hranáč mu znovu doléval.

„Ne abyste si, soudruhu vedoucí, myslel,“ povíd á Hranáč, „že vás nutím k pití, my totiž u nás na dole má me takové pravidlo: Ten, kdo tři nedá, pokoje nenajde.“

„Jenže já tolik nesnesu, už ani kapku!“

Hranáč sám oběma rukama pozvedl sklenici, přiložil ji Skobicemu k ústům a se slzami v očích pravil:

„ Snažně vás prosím, soudruhu vedoucí, pijte, jinak nenajdu pokoje ani já.“

Inspektorovi před Hranáč ovou nevinností na okamžik ochabla vůle, přijal sklenku, zaklonil hlavu a kopl to do sebe.

„Díky, ohromné díky,“ ř ekl mladík dojatě, „takže další trojku?“

Skobice na protest zakryl sklenici dlaní. „Kdepak, kdepak, rychle mě zaveď te na vedení.“

Hranáč se podíval na hodinky.

„Na to je teď přece jen trochu brzy.“

Skobice se nakonec musel prok ázat legitimací a rázně dodal:

„Moje mise nesnese odkladu, už to prosím nezdržujte.“

Hranáč se zamyslel a po chv íli řekl:

„Dobrá tedy, pojďme!“

Skobice ho následoval ven z kanceláře. Dlouhatá nskou chodbu lemovala řada dveří, na každých visela dřevěná cedulka se jménem. Na otázku, zda v budově pracují i soudruzi ředitel a tajemník, Hranáč odvětil:

„Jen mě n ásledujte, mé tři sklenky jste vypil, nedopustím, abyste se mi tu ztratil. Kdybyste je byl odmítl, předal bych vás jen sekretářce a šel si po sv ých.“

Když vyšli z budovy, Skobice v tmavém skle dveří zahlédl obraz svého obli čeje, skoro se vylekal, tak mu ten sinalý, vyčerpaný výraz připadal cizí. Pružina hlavní ch dveří silně vrzla, křídlo vyrazilo za ním a praštilo ho do zadku, Skobice se užuž kácel dopředu, pohotový mladík ho naštěstí ještě stačil zachytit. Venku zářilo slunce, oslepilo ho tak prudce, že se mu roztočila hlava, celý ochabl, začalo mu zvonit v uších.

„Že bych se opil?“ ptal se Hranáče.

„Ale kdepak, soudruhu vedoucí,“ Hranáč na to, „jak by se mohla osobnost vašeho formátu opít? U ná s se opíjejí ignoranti a křupani bez výchovy, opravdová smetánka nikdy a vzhledem k tomu, že k ní patří te, tak opilý nejste.“

Mladíkova slova plná logiky a zdravého rozumu inspektora přesvědčila. Stále mu v  patách procházel pláckem s hromadou kulatiny nestejné velikosti, nejtlustší klády měly i dva metry v průměru, nejužší šest centimetrů. Ležela tam borovice, bříza, japonská vrba, dub, jasan a spousta jiných druh ů, které ani nedokázal pojmenovat. V přírodovědě měl odjakživa mezery, i to, kolik jich tentokrát poznal, považoval za úspěch. Zpod narušené kůry zpuchřelého dř eva stoupala silná alkoholová vůně. Mezi kulatinou místy trčela usychající žlutá trá va. Poblíž ospale poletovala bílá můrka, nad dřevem se jak v opilosti točilo pár černý ch vlaštovek. Skobice se před kmenem velikánského dubu postavil na špičky a rukou se pokoušel dosáhnout na vrchol, marně. Sevř enou pěstí oťukával tmavočervené letorosty a cítil, jak se na něj lepí vyhř ezlá smůla.

„To je teda kus!“ vzdechl uznale.

„Loni nám za něj jeden vinopalník nabí zel tři tisíce jüanů,“ vysvětloval Hranáč, „ale neplácli jsme si.“

„Nač ho chtěl?“

„Na sudy, nejlepší alkohol se chová jenom v dubových sudech.“

„Podle m ě jste mu ho měli prodat, tolik zase nestojí!“

„Ale my jsme proti soukromému sektoru, soudruhu!“ Hranáč na to. „Než podporovat soukromní ky, to to radši necháme shnít na místě.“

Zatímco se Skobice v duchu obdivoval úctě zdejších zaměstnanců k majetku ve společném vlastnictví, na druhém konci haldy se proháně li dva psi. Jeden z nich, ten větší, se tak nějak podivně, jakoby opile potácel a strašně se podobal tomu od brány. Inspektor š el stále za Hranáčem, obešli jednu hromadu, pak druhou, člověk měl pocit, že přes kus vyrubaného há je proniká konečně do pralesa. V hustém stínu dubů ležel pás č erstvých houbiček, z několika vrstev tlejícího listí a žaludů stoupala omamná vůně lihu. Na pestrobarevně flekatém kmeni rostly stovky plodů ne nepodobných růžovým miminkům s  viditelným nosem, očičkami, jemnou pletí. Zvláštní bylo, že se jednalo pouze o chlapečky, jejich hezouč ké ocásky se tak jasně, arašídově zrnily. Skobice zavrtěl hlavou, snažil se srovnat si my šlenky, pod čelem mu těžkým krokem dupal zástup tajemných, hrůzostrašných přízrak ů z jeho případu. Nejdříve si vyčítal, že tu ztrácí tolik drahocenného času, pak si ale uvědomil, že na to, že byl svým úkolem pověřen teprve před dvaceti hodinami, dosáhl již znamenitých výsledk ů. Už odvíjel svou červenou nit labyrintem. S trpělivostí sobě vlastní kráč el dál za hochem z bezpečnostního odboru. Však uvidíme, co se z toho vyvrbí.

Obešli další hromadu kulatiny, tentokrát bílé břízy, a ocitli se v lese slunečnic. Květy obrácené ke slunci tvořily zlatožlutý koberec vznášející se na tmavozeleném sametu. Uc ítil onu zvláštní, sladce omamnou vůni březového dřeva, mysl mu naplnily podzimní barvy okolních svahů. Sn ěhobílá kůra ještě zcela nevyhasla, zachovávala si svou vlhkost a lesk. Na obnažených místech vyr ůstala nová, ještě hebčí a jemnější. Kulány jako by žily vlastní m životem. Na kůře seděl cvrček zbarvený donachova, člověk měl co dělat, aby se po ně m majetnicky neohnal.

„Náš soudruh ředitel a soudruh tajemník se nacházejí v ubikacích uprostřed sluneč nicového lánu,“ radoval se Hranáč.

V šťavnatě zarostlém lese se krčilo asi tucet budov s rud ými taškami na střechách. Žluť květů jasně zářila v  ostrém světle slunečních paprsků. Skobice se kochal pohledem a nechal se zvolna pohlcovat pocitem ne nepodobným opilosti, těžké a neodbytné. Kdy ž přišel k sobě, po průvodci s hranatým sestřihem jako by se zem slehla. Vyskočil na hranici a pokou šel se ho vyhledat očima, zdálo se mu, že stojí na rozbouřené řece, hora dříví byla vysokým kor ábem v toku stíhaném vlnobitím. Z vysokých odvalů v dálce se stále kou řilo, jen ten opar se zdál mnohem sušší než ráno. V jámách povrchových dolů se hem žily černé postavičky. Dolů sjížděla karavana různých vozů. Hlasy lidsk é a zvířecí značně ochably. Skobiceho dokonce napadlo, jestli nemá něco v uší ch, mezi ním a skutečným světem jako by se zvedla průsvitná stěna. Pár žlutý ch výtahových věží nad šachtami protahoval své mocné paže ve velmi pomalém, avšak neuvěř itelně přesném pohybu. Zatočila se mu hlava, v předklonu se chytil kmene, jenž nepř estával kroužit na rozlíceném živlu. Hranáč byl skutečně fuč . Skobice slezl na zem a zamířil do slunečnicového lesa.

Stále měl před očima, jak se právě zachoval. Vy šetřovatel, vážený i v těch nejvyšších kruzích, se jak vystrašený pejsek vyškrábal na hranici dříví a rozhlíží se po krajině – to gesto jako by se tím p ádem stalo neodmyslitelnou součástí vyšetřování celého rozsáhlé ho případu, který otřese světem. Kdyby ho někdo vyfotil, byl by všem pro smích. Přece jen musím bý t trochu namol, napadlo ho. Ale i tak, u toho mladíka střiženého na ježka něco nehrálo, ten v žádném pří padě nebyl v pořádku. Inspektorova představivost se již rozmáchla k letu, křídla zapleskala. Na ježka stř ižený mladý muž je jistojistě komplic nezákonné skupiny požíračů děťá tek. Využil složitého průchodu mezi hranicemi a vzal do zaječích. Cesta, na kterou mě poslal, je určitě plná n ástrah, ale to chlapec podcenil mou inteligenci.

V podpaždí svíral aktovku, v níž se nacházela i těžká automatická pistole vzoru 69. Blízkost zbraně mu vrátila odvahu. Tak trochu s lítostí naposledy mrkl ke kulatině, bří ze, dubu a jejich pestrobarevným soudruhům. Motivy na řezu silně připomínaly střelecký terč. V  duchu si představoval, jak se trefuje do černého středu jednoho z nich, nohy ho však táhly na pokraj slunečnicové ho háje.

Skutečnost, že uprostřed uhelného revíru v jeho plném provozu najednou narazí te na tak klidné místo, byla důkazem, že člověku stačí jen chtít. Vstoupil mezi květy, usmě vavé tváře tlačící se ze všech stran. Všechny ty barvy, od smaragdově zelené po bledě žlutou , na něj působily tak nějak pokrytecky, poťouchle. Jako by slyšel jejich chladný chechot. Veliké listy lehce ševelily po vě tru. Ještě jednou nahmátl svého mocného přítele v aktovce, zvedl hlavu, vypnul prsa a pustil se k červeným budová m. Nespouštěl z nich oči, celým tělem vnímal nebezpečí, jež se plíž ilo slunečnicemi, mrazivá hrozba přenášená naježeným světlým chmýří m.

Skobice otevřel dveře a vešel dovnitř. Po sáhodlouhých průtazích a s p řetěžkou myslí stál konečně tváří v tvář řediteli dolu a tajemníkovi stranick ého výboru, dvěma padesátníkům s hlavičkou kulatou jak knedlíček, tváří rudou jak kraslice, b řichem takřka generálským. Oba byli oděni do kádrováckých obleků pečliv ého střihu, na obličeji jim hrál příjemný, otevřený úsměv urč ený mladšímu kolegovi. Dvojčata, bezpochyby. Každý se chopil jedné Skobiceho ruky, kterou co nejsrdečněji zatřásl. Stisk mě li znalý, přesně na pomezí měkkosti a tvrdosti, ani příliš volný, ani těsný . Skobice ve svém těle ucítil dva teplé proudy, jako by v každé dlani držel právě uvařenou sladkou bramboru v červené slupce. V tu chvíli mu vypadla aktovka.

„Prásk!“ ozvala se rána.

Z  aktovky vyrazil modrý kouř, ve zdi praskla cihla. Skobiceho polila hrůza. Kulka zasáhla nástěnnou mozaiku s mytickým bohem Neč ou opanovávajícím oceán, v obvyklém znázornění jakož to nikoli statného muže, nýbrž chlapce, zde spíše tlustého chlapečka. Inspektorova kulka bohužel zasáhla jeho bo žského pindíka.

„Páni, to je střelec!“

„Přímo do černé ho!“

Skobice samým studem nevěděl kam s očima, okamžitě zvedl aktovku, vytáhl pistoli a zajistil ji. Koneč ně promluvil ke kádrům:

„Pojistka byla přitom zavřená!“

„To víte, i ten nejlep ší klusák občas zaškobrtne!“

„Náhodný výstřel, to se stane.“

Přátelský, smířlivý tón ředitele a tajemníka Strany na inspektorových rozpacích neubral, prá vě naopak. Sebevědomí, jímž zářil, když vtrhl do budovy, se vytratilo jako dým. Několikrá t pokývl skromně hlavou, sáhl do aktovky pro úřední rozkaz a uváděcí dopis, ale ti dva už…

„Mil ý soudruhu Tingu Skobice!“

„Buďte vítán, jsme rádi, že jste nás přiš el podpořit v naší práci!“

Ani se neodvážil zeptat, jak se o jeho příjezdu dozvěděli. Poš krábal se na nose a povídá:

„Soudruhu řediteli, soudruhu tajemníku! Na rozkaz soudruha XY jsem přijel vyšetřovat pří pad pojídání pečených batolat ve vašem důlním reví ru. Vysoce vážná věc, přísně tajné.“

Oba muži se na sebe dlouze podívali, než spráskli ruce a propukli v smích.

„Trochu vážnosti, pánové!“ pronesl Skobice bez nejmenší zná mky legrace, „vedoucí oddělení propagandy na stranickém výboru vašeho města, soudruh Ťin Vrt ák, celým jménem Ťin Diamantový vrták, je v této kauze hlavním podezřel ým. Mimochodem, je to odchovanec vašeho závodu.“

Jeden ze dvou pánů, ř editel dolu či tajemník Strany, těžko říct, potvrdil:

„Přesně tak, vedoucí Ťin byl profesorem na naší báňské škole. Výtečný soudruh, vzácná perla, zdatný a principiálně uvědomělý pracovník.“

„Prosím, abyste mě uvedli do situace.“

„To samozř ejmě rádi učiníme, ale co kdybychom to nejdřív trochu zajedli a zapili?“

A dřív než Skobice stačil odpově dět, uvedli ho do hodovního sálu.

ČÁST 2.

Vážený Mistře Mo Jene,

dovolte, abych se představil. Jsem doktorand-badatel v oboru alkoholový ch směsí při Pálenické univerzitě města Kořalnice. Mé pří jmení je Li, rodné jméno I-tou čili Nálivka. Jedná se pochopitelně o pseudonym, prosím Vás, abyste prominul, ž e se nepředstavím pravým jménem. Vy, kdož jste bez přehánění jední m z nejslavnějších představitelů našeho literárního světa, jistě pochopíte důvody, které mě k použití krycího jména vedly. Nohama jsem sice pevně zakoř eněn v našich Kořalnicích, mé srdce se však máchá v  oceánu literatury. To je mimochodem důvod, proč mně můj učitel, Jüan Dvěryby, jenž je z ároveň otcem mé ženy, manželem mé tchyně, tudíž i mým tchánem, tedy můj, jak se lidov ě říká, starý Pán, proč mi často vyčítá, že se nechci živit normálním způsobem, a svou dceru dokonce ponouká, aby požádala o rozvod. Z toho ovšem strach nemám. Pro literaturu jsem schopen vyl ézt na celou haldu nožů, skočit do rozohněného moře, anebo abych ocitoval: „pro ni vydám se i za cenu zdrav í, že šaty na mě splihnou, litovat nebudu.“ Jednou jsem mu na to odpověděl: „Copak asi myslí te tím normálním řemeslem? Tolstoj byl voják, Gorkij pekařský ná deník a umývač nádobí, náš velký Kuo Mo-žuo zase medikem, Wang Meng mí stopředseda pekingské sekce Spolku mladých pro novou demokracii, přesto neváhali opustit své řemeslo a cele se zasvětit literatuř e!“ Starý Pán se chtěl ještě přít, ale já jsem po vzoru mudrce Žuan Ť iho takhle zakroutil očima. No, k dokonalosti mám, pravda, ještě daleko, ještě jsou vidět panenky. Ale co, ani samotnému Lu Sü novi se to nedařilo, ale to Vy víte, proč Vás poučovat, že? To je jako předčítat Čítanku tří slabičných veršů pod oknem Konfuciovi nebo vykládat o alkoholu panu Vrtákovi, ale zpět k  naší věci.

Velevážený Mistře Mo Jene, kdybyste jen věděl, s  jakým uznáním, s jakým obdivem čtu celé vaše dílo, má duše plesá, dosahuje nirvány, to je Kuo Mo-žuova „Nirvána fénixe“, Gork ého „Moje univerzita“. Čemu se však u Vás klaním nejvíc, je onen duch hodný „boha alkoholu “, kterého nic neopije. Vaše slova z článku „Alkohol čili literatura“, když říkáte, že „kdo nerozumí alkoholu, neměl by vůbec hovořit o literatuře“, mi byla doslova zjevením, otevřel a mi oči. Nepřeháním, jako by se mi lebka rozštěpila vejpů l a někdo do ní nalil vědro nejlepší kořalky z Moutaie. Po světě chodí sotva stovka osob, jež rozumí alkoholu lépe než já, včetně Vás, pochopitelně. Zná m ho nazpaměť: od jeho historie přes výrobu, dělení a chemické složení až po fyziká lní vlastnosti. To je tedy důvod, proč jsem nejen blázen do literatury, ale proč jsem jí i sám schopen. Váš úsudek je pro mě roven sklenici tiší cí kořalky ze známého výjevu revoluční opery Rudá lucerna, víte, když si mladý Li Jü-he dává kořalku, dar své matky, předtím, ne ž padne do Ťiou Šanova zajetí. Asi jste, Mistře Mo Jene, již pochopil účel tohoto dopisu, není-li ž pravda? Snažně Vás prosím, přijměte mě za svého žáka!

Nedávno jsem zhlédl film Rudý čirok natočený podle vašeho románu Rod rud ého čiroku a scénáře, na němž jste též spolupracoval. Musím se přiznat, že když jsem vyšel z kina, tak jsem samým rozčilením nezamhouřil oka, celou noc jsem pil, stakan za stakanem. Jak jsem se za Vás, Mistře, radoval, jak jsem na V ás byl hrdý! Vy jste, Mistře, skutečná chlouba našeho města! Věřte, že zmobilizuji v šechny známosti a známé, jen abych Vás dostal z toho Vašeho severovýchodního okrsku Náhorn ích Pustin a usadil Vás u nás, v Kořalnicích. Ještě o mně uslyšíte, to si pi šte!

Mistře, toto je první dopis, který Vám píšu, tak už Vás radši nebudu otravovat. Jen si dovolí m přiložit exemplář svého románu a poznamenám, že se nemohu dočkat Vašich pozná mek a kritik! Napsal jsem ho se sklenkou v ruce, onu noc po promítání Vašeho Rudého čiroku, když jsem nemohl spát. Pokud byste si snad myslel, že toto mé dílko má nějakou cenu, byl bych Vám neskonale vděčný za jakoukoli pomoc ve věci jeho publikace. Do smrti Vám to nezapomenu.

S uctivým pozdravem

Váš žák

Li Nálivka

P. S. Kdybyste potřeboval kvalitní pití, dejte v ědět, postarám se o to.

ČÁST 3.

Ctěný doktore alkohologie, zdar!

Váš dopis i román Alkohol ke mně v  pořádku dorazily, buďte bez obav.

Jelikož patřím k těm, komu se nepoštěstilo vychodit řádně š kolu, chovám obrovský obdiv a hlubokou úctu k těm, kdo to dotáhli až na vysokou, zvláště pak k  těm jedincům, kteří se, tak jako Vy, připravují ke složení doktorsk é zkoušky.

Zabývat se v naší době literaturou hraničí téměř s nedostatkem inteligence. Č lenové našeho řemesla si občas postesknou, že se na ně dali jenom proto, že žádný jiný zvláštní talent neměli. Dokonce i jistý Li Čchi, jenž ve svém románu Pro vás nejsem žá dný pes líčí nejrůznější hovada a grázly, popisuje mimo jiné scénu, kdy se tyto osoby nemohou dá l věnovat svým obvyklým zlodějnám a ze samé beznaděje tedy zvolají: Do prdele práce, tak se staň me spisovateli! Jistě zde nemusím rozvádět skrytý smysl této anekdoty, konečně nic Vám nebrá ní si ten román přečíst.

Fakt, že připravujete doktorát z alkoholu, mě pln í nezměrným obdivem, kdybych já byl doktorem alkohologie, myslím, že bych neměnil, natož abych se zabýval psaním n ějakých pošetilých románů. Myslím, že v zemi jako Čína, kde etyl sv ým temným oparem plní celou nebeskou báň, neexistuje příjemnější činnosti, navíc obdařené takov ým potenciálem! Dříve se možná říkalo: „Písmo, to je pro člově ka dům se zlatou střechou, přehršel jídla a jméno čistší nefritu“, jenž e staré poučky dávno neplatí, za slovo „písmo“ je nyní nutno dosadit slovo „alkohol“ . Jen se podívejte na člověka, jako je místopředseda Ťin Vrták, nestal se hvězdou v šech Kořalňáků, právem obdivovanou pro takřka bezedný splávek, výdrž hlubokou jako samo moře? To je důvod, drahý bratře – oslovení Mistře jsem opravdu nehoden –, proč V ám radím uposlechnout doporučení Vašeho dobrého tchána: nemarněte své mlá dí, nespouštějte se na pole neoraná a zdárně dostudujte ve svém oboru.

Píšete mi, že Va še rozhodnutí změnit řemeslo padlo po přečtení mého díla. To ovšem d ěláte nesmírnou chybu, slova, jež citujete – „alkohol čili literatura“, „kdo nerozumí alkoholu, nemě l by vůbec hovořit o literatuře“ –, to jsou pouhopouhé pindy psané pod vlivem... Zapřísahám Vás, nev ěřte mi nic z toho, tedy pokud se opravdu chcete vyhnout katastrofě!

Vaše dílo jsem si bedlivě přečetl. Bohužel, vzhledem k nedostatku jaké hokoli teoretického základu a k omezeným kritickým schopnostem se neodvažuji vydat jakýkoli posudek. Ale poslal jsem to do redakce Národní literatury , v níž pracují nejlepší literární kritici dneška. Jsem přesvědč en, že pokud opravdu jste tím pověstným „stomílovým koněm“, tak si Vá s ta správná stáj najde.

Co se alkoholu týče, myslím, že ho zde mám dostatek, přesto děkuji za  nabídku.

Se srdečným pozdravem

Mo Jen

ČÁST 4.

Alkohol (román)

Drazí přátel é, milí kolegové, když jsem se dozvěděl o svém jmenování hostujíc ím profesorem na Pálenické univerzitě, byla mi tato nesmírná pocta jarním vánkem zvedajícím se v  samém srdci třeskutých mrazů posledního měsíce roku, vánkem, jenž p řišel pohladit mé stále věrné srdce, zsinalá střeva, zčernalé pl íce, ba i má fialová játra, jež se žádné námahy nezaleknou. Za to, že zde nyn í stojím a přednáším vám z této posvátné tribuny nádherně zdoben é smrčky a květy z plastu, vděčím především neobyčejným schopnostem zmín ěných orgánů. Jak všichni víte, od okamžiku, kdy alkohol pronikne do těla, prochází z  velké části právě jaterním metabolismem…

Ťin Démantový vrták stál na vysoké katedře velké posluchárny Pálenické univerzity města Kořalnice a slavnostním hlasem se ujímal svého poslání. Již pro svou první přednášku si zvolil velmi rozsáhlé téma – Alkohol a společnost – a jako jeden z oněch naprosto výjimečných státníků neváhal ve své řeči odbočit od konkrétních faktů, jako Bůh shlížející na zem promlouval o dobách starých a nových, otvíral nespočetné závorky, zabíral zeširoka, zkrátka a prostě, na tribuně stál mimořádný profesor, jehož učení dotýká se všech témat najednou. Avšak i nebeskému pegasovi je čas od času dobře vrátit se na zem, ačkoli tok jeho řeči neznal stavidel, v každé z jeho vět bylo možné nalézt přímou či nepřímou spojitost s probíranou látkou.

Devíti stovkám studentů a studentek Pálenické univerzity bušilo srdce, když spolu se svými profesory, docenty, asistenty a vedoucími činiteli školy jako roj hvězdiček vzhlíželi – a ani nedutali – ke své supernově. V onom jarním, sluncem zalitém ránu vrhá Vrták ze své katedry oslňující odlesky broušeného kamene. V publiku se nachází i Jüan Dvěryby, šedesátiletý muž elegantního vzezření, sedí nehybně, hlavu zpříma, jeho vlnící se bílá kštice září jak klubko stříbrného hedvábí, jeho tvář zdobí ruměnec a zdravý duch, ne nepodobný mistru taoistovi hlubokého poznání, jenž se s výrazem nesmrtelného jako jeřáb vznáší mezi oblaky. Jeho nádherná stříbřitá hříva vyniká v davu jako velbloud uprostřed stáda ovcí. Ten starý muž je vedoucím mé disertační práce, znám ho tedy dobře, ale znám i jeho ženu, zamiloval jsem se do jejich dcery, a protože jsem učinil rozhodný krok a vzal si ji, stali se mou tchyní a tchánem. I já jsem byl toho dne ve velké posluchárně, jelikož jsem doktorandem na Pálenické univerzitě, obor alkoholové směsi, mým školitelem je tedy můj vlastní tchán. Spirit alkoholu je mým duchem, mou duší a také námětem mého románu. Psaní románů je pouze mým koníčkem, netíží mě tedy žádná zodpovědnost, můžu si psát, jak je mi libo, a ještě u toho popíjet. Jak skvělá kořalka! Opravdu, doopravdy skvělá kořalka. Skvělá, skvělá, skvělá kořalka v mých rukou! Jen co se jí napiju, jsem volný jako pták, jen co se napiju své kořaly, jsem jak bachyně, rypák zabořený do žrádla. Svou stále plnou sklenkou jsem práskl o smaltovaný tác a před očima se mi jako na zavolanou odvíjí celá scéna z velké posluchárny. V laboratořích, v laboratořích vinných směsí stojí zkumavky, uvnitř kvasí matoliny padesáti odstínů červeni, světlo sténá nad kahanem, alkohol protéká krví, myšlenka stoupá proti proudu času, z úzkého, živého, oduševnělého Vrtákova obličeje sálá něco nesmírně přitažlivého, vždyť je to poklad a chlouba Kořalnic, modla všech studentů. Kdo touží po synovi, myslí na Ťina Vrtáka, kdo se chce vdávat, jakbysmet. Tak jako není slavnostní tabule bez dobrého alkoholu, nebylo by Kořalnic bez profesora Ťina. Ten nyní jedním lokem vyprázdnil sklenici kořalky a elegantním kapesníčkem z hedvábí si lehce otřel rty lesklé jako samet. Wan Kuo-siang, perla oboru alkoholových směsí, oděna do těch nejkrásnějších květovaných šatů na světě, mu dokonalým gestem dolila. S vděčností sobě vlastní po ní hodil okem, ona studem celá zrudla, nebo že by se jen obláček štěstí dotkl jejích lící? Vím, že částí ženského osazenstva cloumá žárlivost, závidí jí, skřípou zuby. Jeho hlas zní velmi jasně, je obdařen mocným orgánem, to že si odkašlává, je jen taková drobnost u jinak zcela mimořádné osobnosti, malý zlozvyk, jenž ani zbla nekazí celkový dojem z jeho osoby:

Drazí soudruzi, studenti, nevěřte na génia! Jediným géniem je tvrdá práce. Žádný materialista nebude pochopitelně popírat nadměrnou vyvinutost toho či onoho orgánu u jednotlivých jedinců. Avšak to z podstaty věci nemůže být rozhodujícím faktorem! Pravda, i já jsem byl od kolébky obdařen nadprůměrnou schopností vstřebávat alkohol, je ovšem nutno dodat, že bez přísného drilu by má technika - ano, slyšíte správně, technika – nikdy nedosáhla dnešní úrovně, která mi v současné době umožňuje vypít naráz tisícovku skleniček a zůstat střízlivý.

Taková skromnost! Skromnost osobnosti nesmírného nadání. Což se vůbec nebo skoro vůbec nedá říct o těch, kdo jen práší. Znovu jsi do sebe ladným způsobem kopl celou sklenici kořalky, slečna ze sekce alkoholových směsí ti ladným způsobem znovu dolila. A já si znaveně nalévám taky. Obecenstvo hraje spikleneckými úsměvy. Li-po o alkoholu napsal stovky básní. Jenže Li-po nebyl jako já, on si kvůli pití musel sáhnout hluboko do měšce, zatímco já ho mám plnou laboratoř. Li-po je veliký básník, zatímco já píšu pouze pro zábavu, místopředseda městského Svazu spisovatelů mi poradil, abych psal něco o životě, jaký znám. Kolikrát jsem pro něj taky chlast kradl, ten mi bude něco vyprávět! Kam nás ta jeho přednáška povede? Všichni studenti bystří sluch, devět set neposedných oslíků v plném soustředění.

Oslíků… Sv ým vzezřením i vystupováním se soudruh náměstek a hostující profesor Ťin Vrt ák ani o chlup neliší od takového oslíka. Kývá hlavou, pohazuje ocasem na tribuně, jedním slovem: ná dhera. Je třeba vrátit se o čtyřicet let zpátky, pokračoval k posluchačům, jen tak bude možn é zmapovat samý počátek mých vstřebávacích schopností, před čty řiceti lety, když v měsíci říjnu roku 1949 desetitisíce lidí oslavovaly vítě zství lidu nad reakcí, jsem pojal místo v děloze své matky. I mí rodičové se, jak jsem š etřením zjistil, nacházeli ve stejném stavu jako dav, v krajním nadšení hraničícím s  nepopsatelným davovým šílenstvím. Jsem tudíž výplodem onoho třeštění , jeho vedlejším produktem. Drazí studenti, všem je nám známa spojitost mezi oslavami a alkoholem, pramálo záleží na tom, jestli masopust byl původně dionýskou slavností, nebo jestli Nietzsche přišel na svět na svátek boha Bakcha, důležité je, že jsem výplodem střetu bujarého semene svého otce a rozjařeného vajíčka sv é matky. Mé sepětí s alkoholem bylo předurčeno. Nyní se k němu dostala ot ázka ze sálu, rozkládá papír, přejíždí ho očima a důrazn ě prohlašuje: Jak bych já, ideologický pracovník Strany, mohl propagovat idealismus? Já, zapřisá hlý materialista? Nejdříve hmota, potom duch, to jsou slova, jež jsem zlatým písmem nechal vyšít na zástavu, kterou jsem vž dy a za všech okolností držel vysoko nad hlavou. Semeno, jakkoli bujaré, zůstane hmotou, a když tímto prizmatem pohlédneme na vajíčko, pak i ono, jakkoli rozjař ilé, zůstává hmotou, že? Další příklad: mohou se lidé, jakkoli oslavující , vysvléknout z kůže, zbavit kostí a proměnit se v čisté duchy létající, kam se jim umane? Takž e, milí studenti, nač dál kroužit kolem těchto samozřejmých faktů, čas je drahý , čas jsou peníze, čas, to je život sám, a já mám v poledne uv ítat delegaci přátel, kteří finančně podpořili první ročník Svátku opi čí kořalky, jedná se o naše krajánky z USA, Hongkongu a Macaa, nemohu si tedy dovolit sebemenší zdržení.

Ve chvíli, kdy Vrták zmínil Opičku, tj. opičí kořalku, jsem až z konce posluchárny zahlédl, jak muži mé tchyně ostře naběhly vazy na krku, jak celý zrudl. Starý Pán byl odjakživa uhranut legendou toho unikátního nektaru. O destilaci Opičky, o proměně zázračné legendy v tekutinu na dně obyčejné nádoby, snily oba miliony obyvatel Kořalnic, jednalo se o přednostní ekonomický program, do něhož město investovalo ohromné částky, a starý Pán stál v čele pracovního týmu, jenž měl toto dílo uvést do provozu. Kdo jiný měl v takové chvíli trhat rameny, když ne on? Seděl ke mně sice zády, ale bylo to, jako bych mu viděl přímo do obličeje.

Milí studenti, jen si představte onu svatou sc énu: oddíl spermatozoidů radostně mrskajících ocáskem neohroženě obléh á pevnost… Ne, ačkoli jsou štěstím bez sebe, jejich pohyby neztrácejí na živosti či mr štnosti. I Hitler, vůdce nacistů, kdysi doufal, že mladí Němci budou hbití jako lovečtí psi, pružní jako kůže a tvrdí jako ocel od Kruppa. Mládež se v Hitlerových očí ch možná podobala i těmto spermatozoidům, kteří vám právě defilují př ed očima – jeden z nich se stal jádrem mého dnešního já –, avš ak ani to nejlepší přirovnání nemůže fungovat donekonečna, tím spíš, že toto pochá zí z mysli nenáviděného tyrana, jenž uvrhl v chaos celý svět. Raději než k lahůdkám z ciziny se proto obraťme k domácím, ač o ně co hrubším produktům, je to otázka vyššího principu, z něhož by se nemělo slevovat. Soudruzi přední představitelé na všech úrovních by si na to měli dávat velký pozor a určitě nebrat nic na lehkou váhu. Jak víte, v lékařských knihách bývají spermatozoidy zná zorňovány v podobě malých pulečků, takže se podívejme na hejno malý ch pulců – jeden z nich je tedy jádrem mého dnešního já -, jak si poklidně plave mateřskou ř ekou. Závodí spolu, vítěz má dostat zrnko, semínko uvnitř bílé bobule plné šťá vy. Ano, může se stát, že do cíle spolu ve stejný čas doplavou dva vítězové. V takové m případě, jsou-li zrnka dvě, dostane každý po jednom, pokud pouze jedno, pak si lahodnou šťávičku musí rozdělit. A když do cíle proniknou tři, čtyři anebo ještě vyšší počet borců zá roveň? V tom případě ovšem již nastává velmi specifická situace, vzá cný jev, ale vy víte, že vědecké principy se vždy odvíjejí od obecných okolnost í a že výjimečné případy tvoří předmět zcela jiného studia. V  závodě, o kterém je řeč, jsem stejně zvítězil jenom já, b ílá bobule mě pohltila, stal jsem se její součástí a ona se stala mou. I to nejlepší přirovnání v ždy pokulhává, to je citát z Lenina a taky mimochodem pravda, ale jak správně řekl Tolstoj, bez metafory by nebylo literatury. Skutečnost, že je alkohol často p řirovnáván ke krásné ženě a vice versa, je dostatečným důkazem o jejich vzájemn é příbuznosti. Jednotlivost podobností alkohol od krásných žen odlišuje, zatímco podobnost v jednotlivostech je spojuje. Přesto přese všechno konstatujeme, že mužů, kteří si díky pití alkoholu dokážou skute čně uvědomit sladkou krásu ženy, je pramálo, jako fénixů či jednorožců.

Jeho slova toho dne námi otřásla, byli jsme ještě neškodní studentíci nebo o něco méně neškodní mladí doktorandi, ale určitě jsme vypili méně vody než on alkoholu. Skutečné poznání přichází z praxe, milí studenti. Elitní střelec je odkojen kulkami, elitní pijan je naložen v alkoholu. Cesta úspěchu nezná zkratek, pouze ti, kdo se nehledě na strach a námahu vydrápou strmou horskou stezkou, pouze ti mohou žít v naději, že dosáhnou slavného cíle.

Zářivé světlo pravdy nás oslňovalo, celá posluchárna se nadšeně roztleskala.

Milí studenti, mé dětství patřilo k těm těžkým. Všichni velikáni si museli razit cestu oceánem nesnází, on nebyl výjimka. Touhou po alkoholu jsem doslova plál, avšak neměl jsem k němu přístup. Náměstek Ťin nám vysvětluje, jak si v těch těžkých podmínkách přesto trénoval organismus, když pálenku nahrazoval průmyslovým lihem. A já, já bych chtěl tento neobyčejný zážitek převést do čistě literárního jazyka. Upíjím doušek a prásknu sklenicí o smaltovaný tác. Snáší se tma, támhle stojí Ťin Vrták, někde mezi náměstkem a bujarým spermatozoidem, ukazuje mi, abych ho následoval do jeho rodného kraje, na sobě má ošoupané bavlněné sáčko.

Je chladná zimní noc, úzký srpek měsíce a hvězdnaté nebe ozařují ulici, domy, vrby s uschlým listovím i slivoňové květy Vrtákovy rodné vsi. Nedávno sice sněž ilo, ale vzhledem k tomu, že pak vysvitlo ještě ostřejší slunce, začalo tát, střechy vš ech chalup se ozdobily lesklými rampouchy. Ty se ve slabém svitu hvězd lehce blyští, stejně jako sníh na střechách a v  korunách stromů. Podle popisu soudruha náměstka je tu noc bezvětří, ledový krunýř na řece praská třeskutým mrazem, jeho ozvěny se rozléhají do noci. Postupem času se vše uklidňuje, osada leží cí na dalekém předměstí Kořalnic upadla do hlubokého spánku. Jednou nás soudruh ná městek určitě odveze svou limuzínou, Volkswagenem model Santana, na návštěvu onoho posv átného místa, abychom se mohli obdivovat jeho památkám. Každé návrší toho místa, ka ždá říčka, každé stéblo trávy, každý strom nám připomenou úctu, kterou k němu chováme, jak důvěrnými pocity naše srdce zaplesá! Jenom pomyslete, že z  této chudé, polorozbořené vesničky vzešla naše hvězda alkoholu, jež oslnila cel é Kořalnice světlem, jež plní naše srdce, až se nám slzy hrnou do očí. Kolébka, by ť v rozvalinách, zůstane vždy kolébkou, nic ji nenahradí. Kdo by si tehdy nad jeho situací pomyslel, že budoucnost soudruha nám ěstka bude bez hranic? A teď, když nás jako vysoký představitel provádí zaprášenými ulicemi a uli čkami vesnice Diamant, když s ním procházíme podél klokotajících potůčk ů, když nás vede po hrázi nad řekou, abychom se mohli těšit z pohledu na nekonečnou záplavu zeleně, kdy ž spolu s ním zevlujeme u výběhů s dobytkem a koňmi…, když se všechny ty radosti i strasti, l ásky a sny z dětství… v ohromných vlnách vracejí na mysl, jaké je jeho rozpolož ení? Co pociťuje? Začíná v chůzi levou, či pravou nohou? Pokud pravou, co dělá jeho levá ruka? A co prava čka, vychází-li levou? Co cítí v ústech, jak vysoký má tlak? Jak rychle mu bije srdce? Zubí se, když se sm ěje, krčí nos při pláči? Co všechno by ještě bylo mož né popsat, jenže tak malé je mé literární nadání, mám tak omezen ý slovník, nezbývá mi než pozdvihnout opět sklenku. Uschlé větve s chuchvalci př imrzlého sněhu se lámou na dvoře, na rybnících v dálce, v r ákosovém porostu sevřeném v tlustém ledu sebou ve snu vrtí husy divoké i domácí a tak siln ý vydávají povyk, že čistým, svěžím vzduchem doléhá až k  východnímu křídlu domu, v němž žije sedmý strýček našeho soudruha Ťina Vrtáka. Ten vyprávěl, že večer co večer k němu chodil na náv štěvu a zdržel se až do noci. Stěny příbytku byly černé mastnotou, na starém stolku se třemi šuplíky přiraženém k východní zdi postávala petrolejka. Sedmá teta a sedm ý strýček byli usazeni na peci. Na jejím kraji seděli dráteník Velkej Liou, dále Fang Devátý a Čang Pao-kuan, kteří k nim tak jako já přicházeli v zimních nocí ch zabít dlouhou chvíli, večer co večer, větru i sněhu navzdory. Vyprávěli o každodenní ch záležitostech, poslouchali čerstvé novinky z okolí, a že jich bylo, přetékaly humorem, jako by doš iroka otvírali obrovský svitek venkovských obyčejů a zvyklostí. Život hodný románu. Zimní chlad se jako divoká kočka plížil skulinami ve dveřích a zakusoval se do nohou. Byl v té době ještě chudý m dítkem, ponožky neměl, na nohách plných černých omrzlin nosil slaměné lá ptě, chodidla a prsty zalité ledovým potem. V černočerné jizbě jasně svítila petrolejka, papí rová výplň v oknech bíle zářila. Jejími trhlinkami chladně profukovalo, kotouče č erného dýmu se nad lampou míhaly sem a tam. Strýčkovy děti spaly v rohu pece. Holčička pochrupovala pravideln ě, kdežto chlapec přerývavým způsobem, občas ještě něco ze snu za žvatlal. Vypadalo to, že se právě bije s bandou malých raubířů. Sedmá teta byla vzdělaná osoba s  jiskrným pohledem, byla však postižena jistou nervovou poruchou, jež jí způsobovala neustálé škytán í. Sedmý strýček byl slabšího ducha, bez výrazných rysů ve tváři, obličej hladký a ploch ý jako koláček z lepkavé rýže, nepřítomný pohled stále upřený do lampy. Ale jinak musel být docela mazan ý, když šikovným manévrováním dokázal získat ruku vzdělané, o deset let mlad ší ženy; ale to je příběh příliš zapeklitý na to, aby se dal shrnout několika slovy. Občas si zahrál na veterináře, um ěl propíchnout žilku na prasečím uchu, píchnout dávku penicilinu nebo glukózy, ale také vykastrovat prase, psa či osla. Jako všichni mu žští ze vsi si rád přihnul, jen neměl moc čím. Líh pálil ze všeho, co se dalo, mít co do huby bylo jeho prvn í a poslední. Dále říkal: Celé noci jsme strádali od prázdného ž aludku, kdo by si tehdy pomyslel, jak se to dnes změní. Ano, nepopírám, byl jsem čichově velmi citlivý na alkohol, zvláště na vesnici s č istým ovzduším bylo za zimních nocí možné zvětřit tolik vůní , na sto metrů kolem sebe jsem věděl, jestli někdo doma popíjí.