PROKOP TOMEK

ŽIVOT A DOBA MINISTRA RUDOLFA BARÁKA

Prokop T omek

Život a doba

ministra

Rudolfa

Baráka

V y šehrad

Lektorovali

PhDr. Jan Kalous

doc. PhDr. Ji ř í Pernes, Ph.D.

©  Prokop Tomek, 2009

ISBN 978-80-7021-982-9

Obsah

ÚVOD

PŮVOD A POČÁTKY KARIÉRY

DOBA REPRESÍ

POLITICKÁ SITUACE V DOBĚ  NÁSTUPU BARÁKA NA  MINISTERSTVO VNITRA A JEJÍ KOŘENY

STARONOVÉ MINISTERSTVO VNITRA

ROZVĚDKA MINISTERSTVA VNITRA VLAJKOVÁ LOSTÁTNÍ BEZPEČNOSTI

Z DÍLNY ROZVĚDKY STÁTNÍ BEZPEČNOSTI ÚNOSY

Z DÍLNY ROZVĚDKY STÁTNÍ BEZPEČNOSTI ATENTÁTY

NACISTÉ VE SLUŽBÁCH KOMUNISTŮ

NAHOŘE: MINISTREM VNITRA

MECENÁŠ

REPRESE V BARÁKOVĚ DOBĚ

PARADOXY REHABILITACÍ

OJEDINĚLÝ A PŘECE  JEDEN Z MNOHA MILAN MOUČKA

ODCHOD Z VÝSLUNÍ

ZATČENÍ

VYŠETŘOVÁNÍ, SOUDY, VĚZNĚNÍ, ČISTKY

NA  DNĚ

POKUSY O VLASTNÍ REHABILITACI

ZÁVĚR

Upřímně chci poděkovat zejména archivářkám čtvrtého oddělení Národního archivu dr. Aleně Noskové a dr. Aleně Šimánkové za trpělivost, dobrou náladu, perfektní pracovní prostředí a výjimečnou pomoc při zpřístupňování a studiu klíčových archivních materiálů. Obě dámy mají díky suverénním znalostem fondů KSČ i Generální prokuratury ČSSR i díky osobnímu zaujetí velkou zásluhu na vzniku nejen na této ale i celé řady dalších prací z československých dějin dvacátého století. Děkuji také kolegovi dr. Jiřímu Plachému za informace o využívání nacistů Státní bezpečností a Karlu Pacnerovi za laskavé poskytnutí přepisů rozhovorů s Rudolfem Barákem.

ÚVOD

Rudolf Barák byl v době svého oficiálního působení nezaměnitelnou postavou vedení „strany a státu“. Ojedinělý byl i jeho pád. Díky konfliktu s Antonínem Novotným bývá mylně ale vytrvale považován za rebela, jakéhosi „prereformistu“. Nicméně ani jeho působení, ani jeho pád nevyvolaly žádný viditelný společenský pohyb. Barákova kauza dnes umožňuje vhled do dříve pečlivě střeženého prostředí komunistických pohlavárů padesátých a šedesátých let. Barákův politický i lidský osud se lišil od ostatních funkcionářů té doby. Pozornost vzbuzuje i vytrvalost, s jakou se šířily (a dosud přetrvávají) mýty, smyšlenky a dezinformace vznikající již v době jeho zatčení ale i v dalších desetiletích. Rozšiřovali je jeho protivníci, špatně informované obyvatelstvo i on sám. V neposlední řadě je pozoruhodná i  přeměna původně poslušného aparátčíka v suverénní figuru jednoho z mocných. Pokušení moci a peněz evidentně neodolal.

Předkládaná práce shrnuje nová fakta, přináší nové pohledy a souvislosti. Chce se pokusit střízlivě formulovat základní závěry případu Rudolfa Baráka v kontextu politického vývoje Československa na přelomu padesátých a šedesátých let. Vychází z již publikovaných kratších studií ale i výzkumu původních pramenů.1

Je to i příležitost představit podobu ministerstva vnitra té doby i neprávem zapomenuté vykonavatele komunistické moci.

Jestliže například východoněmeckou STASI ztělesňoval ministr státní bezpečnosti Erich Mielke, v Československu podobnou roli hrál do jisté míry právě Rudolf Barák. Není to tedy jen jeden z řady, ale osobitý fenomén.

1 Tomek, Prokop: Život a doba ministra vnitra Rudolfa Baráka. In: Securitas Imperii č . 12, Praha, ÚDV 2005, s. 245 278; Tomek, Prokop: Kariéra a pád Rudolfa Baráka. In: Sborník Muzea Blansko 2006, Blansko, Muzeum Blansko 2007, s. 1735.

Osobě a významu Rudolfa Baráka nebyla ze strany historiků dosud věnována příliš velká soustavná pozornost. V oficiální literatuře publikované do roku 1989 v Československu bylo jméno Rudolfa Baráka vymazáváno. Dokonce byl i doslova ve stylu legendární vize George Orwella „1984“ vymazáván z fotografií. Výmluvným příkladem zamlčování může být obsáhlý citát z jeho projevu uvedený v publikaci o dějinách MV bez jeho jména jako projev „tehdejšího ministra vnitra“.2

Prakticky jediným historikem, který se fenoménu Barák podrobněji věnoval, je Karel Kaplan. Cenná je kapitola „Dobrodružný konec Barákovy kariéry“ v jeho knize „Mocní a bezmocní“.3 Kaplan zasvěceně a poutavě líčí především osobní dojmy z Baráka, jak jej poznal koncem šedesátých let zejména v souvislosti s přešetřováním politických procesů. Přes nesporné kvality tohoto střízlivého textu se jedná spíše o svědectví než o klasickou historickou studii. Dalším Kaplanovým rozsáhlejším textem na téma Barák je pak kapitola v objemné knize „Kronika komunistického Československa. Doba tání 1953 –1956.“ Barákova kariéra je vylíčena dosti podrobně, schází bohužel odkazy na zajímavé prameny.4

Prostor významu Rudolfa Baráka nemohl nevěnovat ve svém rozsáhlém díle „Československo ve zvláštních službách“ Karel Pacner, který s Barákem stačil natočit v devadesátých letech minulého století několik unikátních rozhovorů.5

Počátky existence „nového“ ministerstva vnitra v roce 1953 i s návazností na osobnost nového ministra popsal v nedávné době obsáhle Jan Frolík.6

O Rudolfu Barákovi byla publikována i celá řada novinových a časopiseckých článků různé úrovně a rozsahu. Média věnovala Barákovi zvláštní pozornost zejména ve třech momentech jeho života, nepočítáme-li celou dobu jeho kariéry v padesátých letech, kdy zájem o jeho osobu byl oficiální, ale proto i řízený a jednostranně usměrňovaný.

Poprvé byl Barák objektem zájmu v době mocenského pádu roku 1962. Jednalo se o jednu z dobových režimních kampaní, a proto byl tón článků dosti monotónní.

2        Holub, Ota: Vývoj SNB a vojsk ministerstva vnitra v letech 1948 – 1960. FMV, Praha

1978, s. 150.

3        Kaplan, Karel: Mocní a bezmocní. Sixty-Eight Publishers Corp. Toronto 1989.

4 Kaplan, Karel: Kronika komunistického Č eskoslovenska. Doba tání 1953 – 1956. Barrister Principal, Praha 2005.

5        Pacner, Karel: Č eskoslovensko ve zvláštních službách, díl III. Themis, Praha 2002.

6 Frolík, Jan: Ješt ě k nástinu organiza č ního vývoje státobezpe č nostních složek Sboru národní bezpe č nosti v letech 1948 – 1989. In: Sborník archivních prací 2/2002, Praha 2002, str. 371520.

Druhým momentem byl rok 1968, kdy byl Barák propuštěn z vězení a jeho případ znovu otevřen a revidován. Z tehdejšího množství zjednodušujících článků vyčnívá realistický a kritický text Anny Tučkové s výmluvným názvem „Rudolf Barák a zákony smečky“, publikovaný v tehdejším Reportéru.7

A konečně média relativně často Barák zaujal v devadesátých letech. Zájem o něj byl ale dosti nekritický, až naivní. Příkladem může být článek v časopisu Reflex, který je bez kritiky postaven na rozhovoru s Rudolfem Barákem.7a

Nelze samozřejmě opomenout kapitolu věnovanou Barákovi v známé, i  když diskutabilní knize Josefa Frolíka „Špión vypovídá“. Legendární špion o Barákovi zaznamenal řadu postřehů zevnitř systému.8

Pro relativní nezájem historiků proto hlavním zdrojem informací o osobnosti R. Baráka jsou především archivní prameny, vesměs málo probádané. Jejich výpovědní hodnota je ovšem často problematická, poplatná době a prostředí vzniku. Jsou to archivní materiály Ústředního výboru Komunistické strany Československa, ministerstva vnitra a spisy Generální prokuratury. Určitá nedostupnost těchto pramenů v minulých letech byla patrně jednou z příčin nepříliš zasvěceného zájmu o Rudolfa Baráka.

Nejvýznamnějším archivním pramenem je vyšetřovací spis Generální prokuratury ČSSR, č. j.: FVg-002/70, uložený v Národním archivu. Spis byl založen až v době revize případu Rudolfa Baráka v roce 1970. Obsahuje nicméně velké množství písemností shromážděných Státní bezpečností již při vyšetřování v roce 1962 a rovněž i stranických dokumentů s širším významem.

Dalšími důležitými prameny jsou materiály z fondů Archivu ÚV KSČ, uloženého rovněž v Národním archivu. Zejména jsou to návrhy a podklady předkládané v Barákově věci politickému byru ÚV KSČ v letech 1962 a 1970 a soubor dokumentů z fondu Branně bezpečnostního oddělení ÚV KSČ.

Ve fondech bývalého Archivu ministerstva vnitra, od roku 2008 delimitovaných v nově zřízeném Archivu bezpečnostních složek (ABS), se

7 Nap ř íklad: Hájek, Karel: Vzestup a pád ministra. Jak to bylo s Rudolfem Barákem? In: Kv ě ty, 22. 6. 1968; Navrátil, Boleslav, Pej č och, Zden ě k: Politik „pensionovaný“ v cele č . 8. In: Reportér, 5. 6. 1968. Tu č ková, Anna: Rudolf Barák a zákony sme č ky. In: Reportér, 31. 7. 1968.

7a      Kocian, Ji ř í: Kauza ambiciozního ministra. In: Týden, 15. 4. 2002; Sieber, Karel: Anatomie jednoho pádu. In: Lidové noviny, 20. 4. 2002; Kubi č ko, Radko Pe č inka, Bohumil: Causa Rudolf Barák. Ty budeš jednou v Parlamentu. In: Reflex 7/1990.

8        Frolík, Josef: Špión vypovídá. Orbis, Praha 1990.

v současné době k osobě R. Baráka nenachází žádný samostatný spis, aZ již personální, vyšetřovací či operativní.

Jediným materiálem evidovaným v ABS k R. Barákovi je spis pod signaturou ZV-1602 MV. Podle sdělení ředitele archivu MV Mgr. Jana Frolíka z ledna 2003 byl svazek počátkem roku 1990 spolu s celým fondem

„Z“ převzat pod kontrolu tehdejšího ministra vnitra Richarda Sachera. Když byl fond „Z“ v roce 1991 archivem MV převzat zpět, některé svazky chyběly. Mezi nimi i svazek Rudolfa Baráka ZV-1602 MV. Kdo a kdy jej odnesl a pronení jasné. Cui bono? Svazek podle záznamu v archivním protokolu patrně obsahoval operativní materiály shromaž8ované Státní bezpečností na R. Baráka a jeho rodinu v období šedesátých let.

Poznatky dokládající Barákovo působení ve funkci ministra vnitra jsou samozřejmě roztroušeny v různé míře ve velkém množství dokumentů vzniklých při výkonu funkce ministra. Bohužel se jedná často o formální úřední rozhodnutí a návrhy, u nichž lze obtížně objasnit přímý Barákův podíl na vzniku dokumentu.

Doba padesátých let se stala tématem mnoha dílčích studií. Syntetických prací se ale zatím mnoho neobjevilo.8a

Rudolfa Baráka nelze studovat bez úzké vazby na jeho politickou kariéru. Jde zejména o dobu, kdy vykonával funkci ministra vnitra.

8a      Kaplan, Karel: Kronika komunistického Č eskoslovenska. Doba tání 1953 – 1956, Barrister & Principal, Brno 2005. Pernes, Ji ř í: Krize komunistického režimu v Č eskoslovensku v 50. letech 20. století, CDK, Brno 2008.

P Ů VOD A PO Č ÁTKY KARIÉR Y

Rudolf Barák se narodil 11. května 1915 v Blansku. Pocházel z dělnické rodiny, otec Rudolf pracoval jako kovář v továrně a matka Marie rozená Koudelková byla dělnicí v cihelně. V Blansku vychodil Rudolf Barák obecnou a měšZanskou školu a v letech 1930 –1934 se vyučil v místní obchodní tiskárně typografem. Ve třicátých letech se aktivně věnoval lehké atletice v Dělnické tělocvičné jednotě. Tato skutečnost měla jistě vliv na jeho zájem o sport i po letech. Později ale vrhla také stín na jeho politický profil, protože DTJ byla organizací sociálně demokratickou. Vazby na sociální demokracii byly v KSČ později závadnou a podezřelou skutečností.

Do roku 1937 pracoval Barák s přestávkami v tiskárně a příležitostně při veřejně prospěšných pracích. V době hospodářské krize byl totiž nedostatek pracovních míst. V roce 1935 byl Barák údajně odsouzen k podmíněnému trestu šesti týdnů vězení za tisk letáků pro organizaci KSČ v Brně-

-Juliánově.

Od října 1937 do okupace ČSR v březnu 1939 vykonával Rudolf Barák základní vojenskou službu. Sloužil u pěchoty, absolvoval poddůstojnickou školu a demobilizoval po nacistické okupaci, dne 1. dubna 1939 v hodnosti desátníka.

Po demobilizaci pracoval jako pomocný dělník, později soustružník v továrně Škoda v Adamově. V roce 1941 se oženil s tedy 21letou Jarmilou Čamrovou. V průběhu dalších let se stal otcem tří dětí. V roce 1942 údajně vstoupil do buňky ilegální KSČ, ovšem o jeho politické činnosti existují svědectví a doklady až z období poválečného. Členství v ilegální KSČ bývalo ale problematizováno i u jiných straníků z doby okupace. Vést evidenci členů v době nacistické okupace by bylo jistě riskantní. Nicméně určité organizační práci se musel věnovat již za války. Krátce před osvobozením se měl stát tajemníkem ilegálního Revolučního národního výboru v Blansku.

Poválečné období se stalo pro Rudolfa Baráka podobně jako pro celou řadu dalších majitelů členského průkazu KSČ počátkem slibné a rychlé politické kariéry. Dne 9. května 1945 byl jmenován členem Revolučního

národního výboru v Blansku. V té době měl být i tajemníkem místní organizace komunistické strany. Dne 25. června 1945 byl Barák zvolen tajemníkem Městského národního výboru v Blansku. V roce 1946 se stal bezpečnostním referentem Okresního národního výboru v Boskovicích. To bylo v té době vlivné místo s vazbami na Sbor národní bezpečnosti. Zde patrně Rudolf Barák získal první zkušenosti s bezpečnostní problematikou.

V roce 1948 se ve věku 33 let stal předsedou Okresního národního výboru v Boskovicích. Po reorganizaci státní správy vznikl 1. února 1949 okres Blansko. Okresní národní výbor se sešel poprvé 30. ledna 1949 a jeho prvním předsedou byl jmenován Rudolf Barák. Ani mezi čtyřmi delegáty za okres Blansko na IX. sjezdu KSČ v květnu 1949 Barák nechyběl. Pro své rodné město se stal obrovskou celebritou, hodně pro něj udělal, Blansku se později říkalo „Barákov“. Údajně jeho vliv zapříčinil, že při další územně správní reformě roku 1960 byl Blansku statut okresního města ponechán, ale Boskovice o něj přišly a byly začleněny do okresu Blansko.9

Postavení komunistického funkcionáře se únorem 1948 výrazně posílilo. Nová doba otevřela nové možnosti.

Koncem roku 1950 postoupil Rudolf Barák do funkcí na krajské úrovni, když se stal předsedou Krajského národního výboru a členem předsednictva Krajského výboru KSČ v Brně. Kariéře byla tehdy příznivá první vlna čistek v KSČ po zatčení autoritativního krajského tajemníka KSČ v Brně Otto Šlinga v říjnu 1950.

Otto Šling se narodil 24. srpna 1912. Pocházel ze středních vrstev. Přesto od roku 1930 působil v Komunistickém svazu mládeže. Od podzimu

1936 do června 1938 působil jako zdravotník v interbrigádách ve Španělsku. Od března 1939 do května 1945 pobýval v exilu ve Velké Británii. Po válce až do roku 1950 byl vedoucím krajským tajemníkem KSČ v Brně, členem ÚV KSČ a poslancem Národního shromáždění. V říjnu 1950 byl zatčen pro údajnou špionáž, později bylo obvinění rozšířeno o porušování vnitrostranické demokracie (!) a kritiky.

Obvinění Šlinga ze špionáže spočívalo v kontaktech s nekomunistickým zahraničním odbojem v době druhé světové války. Tehdy řada komunistů přechodně potlačila své stranictví ve prospěch vlastenectví a spojila své síly s demokraty proti společnému nepříteli, nacismu. Další části obvinění pak byly výsledkem obav z příliš suverénního Šlingova politického vystupování. Otto Šling se stal ve vazbě terčem brutálního zacházení vyše-

9 KošZál, Pavel a kolektiv: Blansko v letech 1945 – 1990. Život m ě sta od konce II. sv ě tové války do prvních svobodných voleb v roce 1990, Muzeum Blansko 2004.

třovatelů. Rozsudkem Státního soudu v Praze byl 27. listopadu 1952 Otto Šling odsouzen v procesu s vedením tzv. protistátního spikleneckého centra Rudolfa Slánského pro velezradu a vyzvědačství k trestu smrti. Šling byl popraven spolu s deseti dalšími odsouzenými 3. prosince 1952.

Případ Otto Šlinga byl jednou z kauz, které přezkoumávala stranická komise pod vedením Rudolfa Baráka v letech 1955 –1957. V závěrečné zprávě Barákova komise potvrdila obvinění ze špionáže a odpovědnost O. Šlinga za údajné škody způsobené špatnou stranickou prací na Brněnsku…

Podílem na odhalování údajné zrádcovské činnosti Otto Šlinga se ale Barák v roce 1950 prezentoval jako spolehlivý a pravověrný stranický kádr. Přitom nebyl iniciátorem čistky. Aktivně se zapojil do již zahájené kampaně.

Pro další kariéru pak Barákovi uvolnily cestu postupující čistky na vyšší úrovni v KSČ, vrcholící zatčením generálního tajemníka KSČ Rudolfa Slánského. Na celostátní konferenci KSČ 18. prosince 1952 byl Rudolf Barák zvolen kandidátem ÚV KSČ. Dne 24. března 1953 byl ve svých necelých osmatřiceti letech pověřen funkcí náměstka předsedy vlády a 14. září 1953 jmenován ministrem vnitra. Na základě výsledků X. sjezdu KSČ v červnu 1954 se stal R. Barák nejen členem ÚV KSČ ale dokonce i členem politického byra Ústředního výboru. X. sjezd KSČ se konal ve dnech 11.–15. června 1954. Delegátů bylo 1510. Počet členů strany tehdy poklesl od posledního sjezdu o 800 000 na 1 489 234. Za pět let se mnoho změnilo. Zemřel předseda strany Klement Gottwald (nový nebyl zvolen), doznívaly mohutné a krvavé stranické čistky, v rámci nichž byl popraven i generální tajemník strany. Na KSČ již doléhaly důsledky ekonomických obtíží. Členové strany i obyvatelé prodělali první krizi důvěry v KSČ. To se týkalo pochopitelně té části obyvatelstva, která nějakou důvěru k režimu vůbec kdy měla.

Politické byro, devítičlenný orgán se dvěma náhradníky, bylo skutečným řídícím centrem KSČ. Předsednictvo se zhruba stovkou členů a padesáti kandidáty nebylo jistě schopno operativního rozhodování. Jeho úloha byla vytvářet zdání údajné vnitrostranické demokracie. Členství Rudolfa Baráka v politickém byru bylo potvrzeno i XI. sjezdem KSČ v červnu 1958. V roce 1954 byl „zvolen“ i poslancem reálně bezvýznamného parlamentu Národního shromáždění za obvod Blansko.

Kde hledat příčinu tak rychlé Barákovy kariéry? V podstatě lze říci, že se Barák ocitl ve vhodný čas na vhodném místě. Po rozsáhlých čistkách se pochopitelně projevila i potřeba náhradit zlikvidované funkcionáře. Barák byl „nový člověk“. Neocitl se za války v zahraničím odboji na nevhodném místě s nevhodnými lidmi. Za okupace byl doma a s okupanty se nezapletl.

Pr ů kazka poslance Národního shromážd ě ní Rudolfa Baráka. Zdroj: Archiv Parlamentu Č R

Neměl osobní a přátelské vazby na nikoho ani z bývalého ani ze stávajícího vedení. Přišel zezdola. Předválečný nejasný vztah k sociální demokracii tehdy nehrál roli. Nikoho neohrožoval. Jevil se jako schopný a obratný funkcionář, přirozeně inteligentní, ale ne zas jako příliš samostatný a podezřelý intelektuál.

Dokonce ještě v roce 1962 hodnotil Antonín Novotný počátky Barákovy kariéry pozitivně. Například na plenárním zasedání ÚV KSČ v únoru

1962 řekl: „Také v prosinci roku 1951, kdy byly v Brně vyvolány demonstrace za třinácté služné, Barák se choval dobře, aktivně vystupoval, bojoval proti nepřátelským elementům, které chtěly využít tehdejší situace v Brně proti republice.10 Sám jsem v té době byl spolu se soudruhem [Gustavem] Klimentem a soudruhem [Ladislavem] Kopřivou předsednictvem strany poslán do Brna, tak jsem měl možnost tuto činnost Barákovu vidět. A také

10      V roce 1951 bylo omezeno vyplácení váno č ního p ř íplatku, vypláceného již n ě kolik desetiletí. Ve dnech 21.22. 11. 1951 došlo v ř ad ě podnik ů na území Č eskoslovenska k spontánním stávkám a demonstracím. Nejsiln ě jší nespokojenost d ě lník ů byla zaznamenána v Brn ě .

Barák vystupoval ze správných pozic proti řadě frakčních skupin, které se v Brně v roce 1952 ukázaly a chtěly využít doby po odchodu Šlinga, aby se zde dostaly do rozhodujících pozic. Když v roce 1953 po úmrtí soudruha Gottwalda, kdy byl Barák pověřen funkcí náměstka předsedy vlády, pracoval aktivně a operativně.“11

O tomto údajně výrazně aktivním jednání Rudolfa Baráka chybí překvapivě jakákoliv zmínka v dokumentech, publikovaných k nepokojům kolem „vánočního“ v Brně.12

Takové byly tedy počátky kariéry Rudolfa Baráka. Podobných, i když ne tak výrazných osudů bylo mnoho. Revoluční doba byla především dobou velkých příležitostí, osobních šancí dostat se nahoru, nahradit odstraněné zrádce a zejména „bývalé lidi“, jak zněl dobový pojem pro poražené třídní nepřátele, převzatý jak jinak než ze Sovětského svazu.

11      Národní archiv (dále NA), fond (dále f.) ÚV KS Č , Brann ě -bezpe č nostní odd ě lení, svazek 128, Koncept projevu Antonína Novotného na plenárním zasedání ÚV KS Č 6.7. 2.

1962.

12      Pernes, Ji ř í: Brno 1951. P ř ísp ě vek d ě jinám protikomunistického odporu na Morav ě . ÚSD, Praha 1997.

DOBA REPRESÍ

Pro pochopení atmosféry, v níž se odvíjela cesta Rudolfa Baráka k moci, se vraZme k počátkům čistek uvnitř KSČ.

Oficiálním stanoviskem byl nepochybně projev Klementa Gottwalda na zasedání ÚV KSČ 24. února 1950, tedy při oslavě druhého výročí převzetí moci v zemi. Prakticky hned v úvodu své řeči upozorňuje Gottwald na „odpor poražené domácí reakce“ i „běsnění jejích imperialistických chlebodárců v zahraničí“. Gottwaldovi nevadí tehdy ještě zahraniční propaganda (protože ta se k obyvatelstvu díky totální cenzuře a uzavření hranic stejně nedostala,) ale ekonomické sankce Západu a zpravodajská a diverzní činnost exilu proti režimu řízená a financovaná ze zahraničí.

Kromě různých „špionů a diverzantů“ zmínil Gottwald jako aktivního nepřítele katolickou hierarchii a její údajné zneužívání víry občanů proti režimu. Jako příklad uvedl i „tak zvaný zázrak v Číhošti u Ledče nad Sázavou“. Tvrdil, že „zázrak nastrojil místní farář“ a že to měl být počátek rozsáhlé provokace proti novému režimu. Zajímavé bylo, že se nevěnoval rozpitvávání protikomunistických úchylek. Jen poměrně krátce připomenul

„zradu“ titovské Jugoslávie, ale jen jako izolovaný jev, jemuž je možno čelit vnitrostranickou demokracií (!). O procesech v Bulharsku a Ma8arsku se nezmínil ani slovem.13 To ukazuje, jak ošidné by bylo brát za bernou minci veřejně proslovené projevy K. Gottwalda. Podstatné a zajímavé jsou jen problémy, které zmiňuje a nastoluje, ne jak vykládá jejich příčiny a údajné oficiální názory na jejich řešení.

Údajný zázrak v Číhošti měl být nástrojem dehonestování katolické hierarchie. Režim měl v úmyslu představit představitele církve jako účastníky a pomocníky spiknutí Vatikánu a tedy i Západu proti novému režimu. Farář Josef Toufar měl být veřejně souzen v prvním procesu dalekosáhlého významu. Protože ale zemřel na následky bití vyšetřovatelem Ladislavem

13      Gottwald, Klement: Dále a sm ě leji vp ř ed k vybudování socialismu v naší vlasti, projev na zasedání ÚV KS Č 24. 2. 1950, Vydal ÚV KS Č , Praha 1950.

Máchou, musely být plány pozměněny a byl inscenován rozsáhlejší proces s představiteli řeholí.14

Na počátku roku 1950 je tedy například jasně patrný obrat v taktice režimu k církvi. Od snahy dohodnout se a ovládnout po záměr přemoci a zlomit.

Na tomtéž zasedání ÚV KSČ 25. února 1950 pronesl projev i Ladislav Kopřiva, o několik měsíců později jmenovaný ministr nově zřízeného ministerstva národní bezpečnosti. Kopřiva hovořil v projevu o potřebě bdělosti uvnitř komunistických stran. Zmiňoval nezávislý vývoj v Jugoslávii a procesy v Budapešti a Sofii. Zatím ale nebyla řeo tom, že i v Československu měla být odhalena stejně zásadní spiknutí uvnitř komunistické strany jako v těchto zemích. Reakce byla poražena v únoru 1948. Dílem potom utekla do zahraničí, odkud se snaží škodit, a dílem zůstala doma, skryla se a nyní zvedá hlavu.

Kromě této reakce, která byla a je jasně rozpoznatelná, Kopřiva hovořil i o „živlech“, které po únoru nenápadně pronikly do KSČ. Spíše se mělo jednat jen o morálně nekvalitní jedince ukryté v poctivých masách, než o jasné „agenty imperialismu“. Na vině byl prý nepromyšlený rozmach členské základny KSČ po válce. Byli přibíráni jak nestraníci, tak bývalí členové jiných politických stran. V době příprav na převzetí moci byla snaha získat masovou podporu stůj co stůj.

KSČ v roce 1950 se tedy již chystá vytrhat koukol z pšenice. Ale zatím oficiálně nespěchá s odhaleními nebezpečně rozsáhlých spiknutí uvnitř strany, která by zatím jen několik let po uchopení moci mohla situaci ještě destabilizovat. Snad se KSČ snažila povinnou daň zrádců ve straně zaplatit zprvu spíše malými rybami. Na podzim 1949 přijeli sovětští poradci a byli zatýkáni první členové KSČ. V listopadu 1949 byl zatčen jako „jugoslávský agent“ vysoký funkcionář StB Štěpán Plaček, ze stejného důvodu byl zatčen tajemník pověřence Ladislava Novomeského Ernest Otto. Štěpán Plaček byl ve vazbě do ledna 1954, kdy byl odsouzen za reálné skutky porušování zákonů v době výkonu funkce u StB k patnáctiletému vězení. V roce 1957 byl z výkonu trestu propuštěn. Ernest Otto po pozdějším amnestování měl údajně spáchat sebevraždu.

V listopadu 1949 byl rovněž zatčen náměstek ministra zahraničního obchodu Eugen Löbl a šéfredaktor Rudého práva Vilém Nový. Oběma byla kladena za vinu známost s Hermanem Fieldem. Američan levicové orientace Field byl označován za agenta americké zpravodajské služby. Od ne-

14      Kalous, Jan: Instruktážní skupina StB v lednu a únoru 1950. Zákulisí p ř ípadu Č íhošZ. Sešity ÚDV č . 4, Praha 2001.

podloženého tvrzení se pak mohla odvíjet další teorie existence americké špionážní sítě vedoucí až ke konkrétním osobám. Státní bezpečnost a sovětští poradci se svými inkvizitorskými metodami pak již teorii naplnili.

Kromě nepřítele uvnitř strany zde byli konspirující reakčníci z poražených politických stran. Kopřiva o tom mluví v době, kdy jsou v plném proudu přípravy největšího politického procesu s Miladou Horákovou a jejími údajnými společníky. Tento proces spolu s následnými procesy byl pak vlastně návodem, klíčem pro odhalování nepřátel.

Významným bodem Kopřivova projevu je upozornění na celé sociální profesní skupiny, které označuje za slabá místa, zneužitelná „vyzvědačskými centrálami západních imperialistů“. Nejsou tedy třeba přímo lidé sami proti režimu aktivní, ale lidé slabí, zneužitelní, a ti mohou být bezpečnostním rizikem. Z toho plyne potřeba neustálé kontroly, mobilizace a ověřování loajality občanů.

Za nepřátele jsou označováni lidé údajně získávaní „vyzvědačskými centrálami“ v zahraniční emigraci za války pro využití v poválečné době. Sem náleží i část důstojníků, kteří jsou stále ještě současnému řádu nepřátelští. Toto byla patrně směrnice pro prověřování všech, kteří se dostali pobytem v zahraničí za války mimo kontrolu, jejichž minulost byla těžko ověřitelná a podezřelé byly veškeré jejich styky, které tehdy udržovali v dobré víře, že spolupracují i s demokraty na zničení společného nepřítele, nacismu.

Nepřáteli jsou bývalí spolupracovníci gestapa, zbytky kapitalistické třídy, kteří z touhy po ztraceném majetku sázejí na novou válku, dobrodruzi, neukojení kariéristé a lidé „z různých příčin zaujatí proti straně“. A Kopřiva již hovoří tom, že „vyzvědačské centrály“ využívají lidí nasazených do KSČ k organizování jednotlivců nebo skupin v průmyslu, ve státním aparátu, v zemědělství a v armádě s cílem způsobit co největší škody výstavbě socialismu.

Kdo zůstává zcela mimo podezření? Kdokoliv může být označen buď za

„slabého“ nebo „kariéristu“. Ladislav Kopřiva vyslovil v únoru 1950 nebezpečnou směrnici. Dva roky po převzetí moci se tedy komunisté chystají udělat to, co z taktických důvodů neudělali v únoru 1948: důslednou krvavou čistku.

Kopřiva pak volal i k boji proti buržoaznímu nacionalizmu. Jaký měl tento strašák skutečný obsah? Buržoazním nacionalistou byl prohlášen ten, kdo na prvním místě hájil práva vlastního národa či státu. Takový člověk zároveň nebyl „proletářským internacionalistou“. Nemá smysl pitvat údajný obsah tohoto pojmu. Ve skutečnosti „proletářským internacionalistou“ byl ten, kdo upřednostňoval práva vlastního státu či národa před zájmy Sovětského svazu.

Uvědomovali si již posluchači Kopřivova projevu dopad těchto tezí? Nepochybně ano, vždyZ řada procesů proběhla, řada se chystala. Využívání a zneužívání tohoto programu bdělosti bylo veliké a spočívalo v pravdě politickém zneužívání moci. Přelom roku 1949 –1950 byl tedy prokazatelně skutečným mezníkem komunistické represe. Po brutální předehře konce let čtyřicátých tak začínala skutečná „padesátá léta“.

Takřka na den o rok později, 22. února 1951 vystoupil na výročním zasedání ÚV KSČ s projevem opět předseda strany a prezident republiky Klement Gottwald. Bylo to krátce po rozsáhlém zatýkání mezi vysoce postavenými členy KSČ a Státní bezpečnosti, které proběhlo na konci ledna 1951. Co Gottwald sdělil o nepříteli nového?

Jednak jednoznačně dával do souvislosti soudobý protikomunistický zahraniční odboj s nacismem. Údajně jde o tytéž lidi, kteří kolaborovali s hitlerovským Německem a nyní s americkým imperialismem. To byl prokazatelný nesmysl, o čemž svědčí například jména vůdčích osobností zahraničního odboje z Rady svobodného Československa Ferdinanda Peroutky nebo Petra Zenkla, kteří byli vězněni v nacistických koncentrácích. Komunistická propaganda vytvářela účelově nepřítele zcela v duchu knihy George Orwella „1984“. Ve službách západních imperialistů byla podle Gottwalda i jako dříve „titovská Jugoslávie“.

Na závěr svého referátu se ale Gottwald zaměřil na případ zrádců a spiklenců, vysokých funkcionářů KSČ: Otto Šlinga, Marie Švermové, Vladimíra Clementise a dalších. Cílem údajného spiknutí mělo být ovládnutí strany, změna její politiky a nakonec obnova kapitalismu. Byli to tedy agenti třídního nepřítele buržoazie a imperialistů. Odhalení těchto nepřátel bylo důkazem zostřování třídního boje buržoazie ztrácí své pozice, proto vytahuje svoji poslední kartu. Gottwald rozlišoval dva druhy zrádců přímé špiony a nepevné kolísavce. Spekuloval, že již předváleční zrádci ve straně (?) byli pak využíváni za války buď imperialisty nebo nacistickými okupanty, po válce se všichni sešli ve službách západních imperialistů. Naznačoval, že zklamali i mnozí interbrigadisté. Důsledky zrady mohou být nedozírné: politický vývoj jugoslávského typu, procesy v Ma8arsku a Bulharsku. Tohoto nebezpečí nemůže být ušetřeno ani Československo. Nepochybně stísňující výklad se snažil optimisticky vygradovat, ovšem obsah byl ve skutečnosti výhružný: