ALBATROS

Daniela Krolupperov á

Josífkův pekelný týden

© Daniela Krolupperová, 2010

Illustrations  © Markéta Vydrová, 2010

www.albatros.cz

ISBN 978-80-00-02616-9

Obsah

Smáčená sobota

Nepovedená neděle

Podivné pondělí

Udivené úterý

Střelená středa

Šílený čtvrtek

Popletený pátek

Smutná sobota, neveselá neděle, povedené pondělí

Smáčená sobota

Bylo krásné sobotní ráno. Josífek se s Haničkou, mámou a tátou chystali na výlet do zoologické zahrady. Kdyby to bylo jako obvykle, Josífek by se těšil. Samou radostí by nemohl dospat. Jenomže dneska nezačínalo žádné veselé dobrodružství. Naopak. Blížila se pohroma. Všechno propuklo ve středu večer. Zazvonil telefon. Ze sluchátka vypískl vysoký hlas tety Drahuše. Maminka se na telefonní přístroj zdvořile usmála. Odpovídala uctivým a trochu cizím hlasem: „Ano, ano, jistě. Ano.“ Když položila sluchátko, oznámila lítostivě: „V sobotu jdeme do zoo s tetou Drahuškou.“

Tatínek chmurně odložil noviny.

Hanička začala hlasitě jásat. Ze samé radosti zatleskala: „Hurá!”

Josífkovi se udělalo mdlo.

Teta Drahuše byla skoro stejně strašlivá jako ježibaba z perníkové chaloupky. Děti jí sice nechutnaly, zato jí bylo náramně po chuti je stále vychovávat. Protože neměla vlastní rodinu, všechno si vynahrazovala na Josífkovi. Neustále mamince a tatínkovi radila, co dělat s klukem, aby nerostl jako dříví v lese. A když náhodou Josífek nedopatřením něco provedl? Pak neměla nic jiného na práci než to honem povědět úplně všem příbuzným. Taková drobnost Josífkovi přirozeně nevadila. Ale maminka to bohužel snášela dost špatně.

V sobotu ráno čekala teta Drahuše před zoologickou zahradou u pokladen. Měla natočené vlasy, širokou červenou sukni a velkou modrou kabelku. Tvářila se bojovně. „Dobrý den,“ pozdravil ji zdvořile a hlasitě Josífek. Kdyby ho tetička přeslechla, vyčinila by mu, že zdraví moc potichu. Případně že nezdraví vůbec. Tentokrát se ale ukázalo, že ho tetička slyšela víc než dobře. Josífek dostal vynadáno, že při zdravení huláká.

Všichni se společně vydali za zvířaty. Haničku zaujali sloni. „To hoši?“ zeptala se se zájmem.

Tetička se usmála a sladkým hlasem vysvětlila: „Kdepak, zlatíčko, hoši jsou chlapci. Tady se díváme na slony. To jsou zvířátka.“

Hanička se zamyslela a potom řekla: „Chci hochy.“ Její přání tetu zaskočilo. Nechápala, k čemu Hanička potřebuje hochy.

„Hanča chce vidět hrochy,“ slitoval se Josífek a přeložil tetě požadavek malé sestry.

„Aha!“ pochopila tetička a zaradovala se. „Tak hrochy! Ha, ha, ha! Ta je ale roztomilá!“ A začala líčit mamince, jak je Hanička milá, bystrá a chytroučká. Jako by maminka svou dcerku nikdy předtím neviděla.

Josífek byl rád, že se nemluví o něm. Ale stejně se mu ten hovor nějak nechtěl líbit. Haničce stalo říct „hoši, hoši“, a hned všichni jásali, jaká je to chytrá šikulka. Co je chytrého na tom, říkat místo hroši hoši? divil se Josífek v duchu a nic nechápal.

„Až vyrostu, budu krotitelem slonů. Nebo cvičitelem,“ oznámil rodičům a tetičce.

Ale nikdo ho neposlouchal. Všichni obdivně sledovali Haničku, jak hezky papá housku. Strašně přitom drobila! Kdyby takhle drobil Josífek, to by se maminka rozčílila! Ale Haničce div netleskají!

Josífek začínal být rozmrzelý. Pořád jenom Hanča, Hanča, říkal si, mě si nikdo ani nevšimne. Loudal se podél sloního výběhu. A jak byl otrávený, přehlédl velkou kaluž, která se rozlévala přes cestu. V blátě uklouzl a jako namydlený blesk zajel do louže. Špinavá voda vysoko vystříkla. Pocákala Haniččinu housku, tetinu sukni a tatínkovy džíny. Josífek

byl vmžiku k nerozeznání od hrošíka liberijského ve vedlejším výběhu. Vypadal, jako by se nejméně půl dne pilně bahnil. Bláto měl dokonce i ve vlasech. Katastrofa! Teď si Josífka všímali úplně všichni. Zavládl zmatek. Hanička se rozplakala. Naříkala, že má zablácenou housku. Tetička kvílela, že má špinavou sukni. A hořekovala tak zdatně, že překřičela i Haničku! Přestala, až když si ji ostatní návštěvníci začali se zájmem fotografovat místo slonů. Maminka pobíhala kolem tety a snažila se jí očistit sukni. Tatínek uklidňoval Haničku a stíral si přitom bahno z kalhot. Josífek se pokoušel ze sebe setřít bláto papírovým kapesníkem. Moc to nešlo. „Slušně vychovaný mladý muž kouká pod nohy!“ syčela rozezlená tetička.

Když se konečně uklidnila, šlo se na hrochy.

Hanička nepřestávala plakat nad zničenou houskou. Rodiče ji přirozeně museli vyhodit. Teta Drahuše se proto rozhodla, že tomu malému andílkovi koupí zmrzlinu. Hanička celá blažená chytila tetu za ruku. „Moje teta!“ opakovala několikrát. Předem se olizovala a táhla tetičku ke stánku jako elektrický vlek. Dostala obrovský kopec zmrzliny. Ale ani Josífek neodešel s prázdnou. Maminka dobře viděla, že je smutný. Koupila plný kornout i jemu. Maminka je opravdu hodná, říkal si Josífek v duchu a ochutnal jahodovou. Byla dobrá. I citronová byla výtečná. Při chůzi si Josífek dával velký pozor, aby mu zmrzlina neskápla na zem. To by byla škoda! Přitom přirozeně nemohl pořád koukat pod nohy. Proto taky přehlédl malý kamínek, který ležel uprostřed chodníku. Klopýtl. Naštěstí udržel rovnováhu, aby podruhé nespadl. Spadla jenom zmrzlina. Vlastně vyletěla. Přímo na tetiččinu sváteční halenku! A to byl naprostý konec sobotního výletu do zoo.