Volání sirény – Prokletí

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Michaela Burdová

Volání sirény – Prokletí – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Michaela Burdová pochází ze Sestrouně u Sedlčan a psaní se věnuje od 16 let. Zatím napsala deset knih pro děti i mládež. Jejím literárním debutem se stala v roce 2008 fantasy trilogie Poselství jednorožců. Její třetí díl Záchrana Lilandgarie se umístil na 3. místě v ceně dětí ankety SUK za rok 2009. S celou trilogií se potom umístila mezi dvaceti nominovanými knihami na Zlatou knihu 2010 a také mezi dvaceti nominovanými autory. Trilogie Poselství jednorožců prorazila i do zahraničí. Koncem roku 2010 vyšla v srbském nakladatelství Evro Giunti a v říjnu roku 2014 se chystá na Slovensko. Poselství jednorožců se také dočkalo druhého vydání v podobě kompletu. Ten v roce 2015 vznikne i jako audiokniha.

Po Jednorožcích následovala další fantasy série Křišťály moci. V anketě SUK se staly druhý díl Hněv Pána ohně a třetí díl Věž zkázy 12. nejoblíbenější dětskou knihu za rok 2011.

Do temnější fantasy se autorka pustila se sérií o vlkodlacích Syn pekel. V ní se také poprvé objevují její vlastní ilustrace.

Kromě psaní se věnuje i malování. V lednu 2012 uskutečnila svou první výstavu. Maluje i obrazy na přání svých čtenářů. Zaměřuje se na malby a kresby ke svým knihám a na obrazy zvířat. Zvířata miluje a snaží se také zapojovat v boji za jejich ochranu, navštěvuje psí útulek, je členkou organizace Svoboda zvířat a Nadace na ochranu zvířat, je sponzorkou lišky obecné v záchranné stanici Ochrana fauny v Hrachově a zajímá se o projekt Chrti v nouzi.

Více se můžete dovědět na www.michaelaburdova.com.

Tento příběh je o pravé lásce.

Proto ho věnuji tobě, Marku.

Jsem tvá, tvá

Ve vlnách zakletá

Poj ď blíž, zachraň mě

Svého srdce se dotkni

Svou vášní se zalkni

Poj ď blíž a polib mě

Jsem tvá, tvá

Nenávistí prokletá

Poj ď ke mně a věř mi

Jsem tvým snem, jsem tvou touhou

Dotkni se mě na vteřinu pouhou

Poj ď ke mně a…

Zemři

ANGLIE
SOUČASNOST

Prolog

Viděl ji v okně. Byla tma, on stál venku na chodníku a pozoroval jejich dům. Dole se svítilo, a protože měli krátké záclony, bylo vidět do kuchyně. Malý chlapec, její bratr, jí zrovna hodil špenát do klína. Začal se hlasitě smát a utekl. Podivná hra. Dívka vstala, smetla špenát do koše a s dost podrážděným výrazem začala něco povídat své matce.

Dnešní dívky byly tak zvláštní, tak jiné než v jakémkoli minulém století. Trochu mu trvalo, než si zvykl na dominanci a soběstačnost dnešních žen. Už nepotřebovaly pomoc mužů, šlechetní rytíři dokonce vymřeli. Najednou se usmál. Uměl si představit, že sem Larissa dokonale zapadá. Měla neuvěřitelně silnou osobnost.

Vtom se ta dívka za oknem podívala ven. Jejich pohledy se střetly jen na pár vteřin, než couvl ze světla pouliční lampy a schoval se do tmy. Stála teď těsně za sklem a vykulenýma očima pročesávala okolí.

Jmenovala se Noel. Určitě si o něm teď nemyslí nic pěkného. Většina lidí ho tu měla za podivína, kterému je lepší se vyhnout, a jemu to tak vyhovovalo. Ale ona… ona byla jiná. Nechtěl, aby z něho měla strach, ačkoli by to pro ni zřejmě bylo nejlepší.

Uvažoval, zda s ní má navázat kontakt. Ale pořád váhal, bál se snad toho, co odhalí? Možná podvědomě cítil, že je teď blíž než kdy jindy, že má odpovědi na dosah ruky, a to ho drželo zpátky. Je to totiž pouze naděje. Co když se mu rozplyne pod rukama jako pěna?

Je připravený na další zklamání?

Z ničeho nic se mu vybavila dnešní noční můra. Vlastně to byla vzpomínka, ale raději ji nazýval noční můrou.

Bylo to dávno v minulosti. Potácel se tehdy na hranici nenávisti a šílenství. Rozhodl se udělat cokoli, jen aby s tím skoncoval. Dál už nemohl. Buď najde způsob jak přežít, nebo vyhledá smrt. V té době hodně cestoval a pověsti ho zavedly do malé země v samém srdci Evropy. Dnes ta země nese jméno Česká republika. Právě tady, v pohraničí, se šeptalo o vědmě, která dokáže z vašeho písma vyčíst všechno. Úplně všechno: vaši minulost, přítomnost, a dokonce i vaši budoucnost. Podařilo se mu ji najít. Patřila k nevelké skupině lidí, kteří nikdy dlouho nevydrželi na jednom místě. Proto mu trvalo tak dlouho, než ji nalezl. Přijala ho bez námitek.

Jakmile vstoupil do jejího stanu, zaútočila na něj směsice pachů a vůní. Zatočila se mu z toho hlava. Ta žena seděla u malého stolečku, kolem krku měla šátek se zlatými penízky a snědá tvář se jí ve světle svící leskla jako pomazaná olejem. To ale nebyl důvod, proč zůstal nehybně stát u vchodu. Té ženě totiž chyběly oči.

Zjizvené oční důlky vypadaly jako dvě temné prohlubně do její duše. Nepromluvila, čekala, až bude připravený přijít blíž. Přistoupil. Pomalu usedl naproti ní. Pořád si nebyl jistý, zda chce, aby viděla celý jeho život a všechna jeho tajemství, ale zapřísáhl se, že pro svůj klid udělá cokoli. V tomhle stavu mysli už zkrátka dál žít nemohl.

„Vítej, cizinče,“ pravila tiše a přisunula mu kus papíru a inkoust. „Tvá aura je černá a horká jako rozžhavené uhlí.“

Nevěděl, co jí na to odpovědět. „Nejsem člověk. Ne tak úplně.“

„Ne tak úplně,“ opakovala a usmála se. Netroufl si odhadnout její věk. Chvíli vypadala jako mladá, zubožená dívka a v dalším okamžiku mu připadala stará snad sto let.

„Co potřebuješ vědět?“ zeptala se vzápětí.

„Jsem okouzlený. Očarovaný, ovlivněný, ovládnutý, nevím, jak tomu správně říkat! Ale je to mocná síla. A dovádí mě k šílenství.“

„Napiš své jméno. Své celé jméno.“

Poslechl ji. Vzal brk, namočil ho do inkoustu a začal psát. Dal si záležet. Potom jí papír podal zpátky.

Zhluboka se nadechla a zakroužila nad písmem rukama. Nasávala vzduch, jako by z něho čerpala energii, a chvílemi sebou škubala jako v křeči.

„Máš pravdu,“ promluvila konečně. „Její moc je ohromná. Je to siréna, že?“

„Ano.“

Usmála se. „Vždy jsem toužila vědět, zda skutečně existují.“

„Ovládla mě.“

„Jsi muž. Sirény to mají v povaze. Ale tvé šílené zoufalství, bolest a sebenenávist s tím nemají nic společného. Pramení z tvého nitra a z tvého svědomí.“

„Cože?“

„Ona tě neokouzlila.“

„Ale já…“ Najednou se mu zkroutil žaludek, popadla ho křeč a srdce se mu rozbušilo. Bylo to tu zase. „Nemůžu ji dostat z hlavy. Jako by mě pronásledovala. Jako by mě proklela.“

„Ne,“ zdůraznila vědma a narovnala se. „To není okouzlení ani nic podobného. To je láska.“

Zůstal na ni zírat. Srdce měl až v krku. Zalykal se a nemohl pořádně dýchat. V hlavě mu tepala bolest.

„Mýlíš se.“

„Já se nikdy nemýlím. Vidím, co vidím. Je to tvůj život a já v něm pouze čtu.“

Vytrhl se z té vzpomínky. Příliš ho drásala. Znovu pohlédl k rodinnému domku, ale v kuchyni už bylo zhasnuto.

Tma ho obemkla svými prsty a tahala ho do nicotné prázdnoty, ve které se zmítal snad celou věčnost.

ANGLIE, CORNWALL
STŘEDOVĚK

Kapitola 1

Tam dole, opravdu hluboko, byla jen tma. Ledový klid, svoboda. A přece to nebyla svoboda pro každého.

Plavala obrovskou rychlostí. Svět kolem začínal modrat. Přesto zůstával tmavý. To proto, že venku vládla noc. Proplula hejnem stříbrných ryb, zatočila se jako v piruetě a za chvíli ucítila pevninu.

Objevily se dřevěné sloupy mola. Lepily se na ně chaluhy, které se hromadily u hladiny jako kusy střapatého koberce. Ve tmě pod molem se schovávalo několik ryb, z nichž se pár odvážných vydalo prozkoumat, kdo se to objevil v jejich mělčinách.

Nevšímala si jich. Po dlouhých týdnech to bylo dnes poprvé, co se přiblížila k hladině. Skoro už zapomněla, jak chutná čerstvý vzduch tam nahoře, jak tvrdá je zem, jak voní člověk, jaké to je použít lidské nohy.

Byl konec s odpočinkem. Moře ji vyslalo na pevninu za jediným účelem.

Toužilo po krvi.

Ale ona měla své vlastní důvody, proč si vybrala zrovna tento přístav. Hledala dlouho a pokaždé byl krůček před ní. Dnes však věděla, že uspěje.

Vystrčila hlavu z vody. První, co ucítila, byl letní vánek. Pak to byla mořská sůl, která venku voněla jinak než tam dole, mokré dřevo, vlhká kamenná zeď přístavu a roztodivné pachy města.

Natáhla se k molu a vyhoupla se nahoru. Voda se na její zlaté kůži držela ještě hodně dlouho potom, co opustila moře. Třpytila se jako olej a zanechávala její pokožku vlhkou a vláčnou. Rybí ocas se začínal měnit v lidské nohy. Zlaté šupiny se jí vstřebávaly do kůže, až jí zůstala jedna jediná.

Pomalu vstala. Cítila, jak začínají pracovat svaly a její nohy získávají sílu. Když kráčela po molu k pevnině, byla vzrušená a nedočkavá.

Na hrázi stál muž a močil do vody. Jakmile ji spatřil, klesla mu brada. „Co to sakra je?“

Barva její kůže se teprve měnila ze zlaté v lidskou. Pod zataženým nočním nebem doslova zářila.

Když muže míjela, už vypadala téměř lidsky.

„Hej, krasavice!“ Muž za ní vyběhl a chytil ji za paži. „Co jsi zač? Jakživ jsem neviděl takovou nádheru.“

Ignorovala ho, proto ji chytil za obě paže. „Počkej, snad si vážně nemyslíš, že mi pláchneš! Ať jsem blázen, ale právě přede mnou stojí mořská panna!“

Vysmekla se mu, kluzká jako had. Najednou vycenila tesáky, zasyčela a sekla ho rukou do obličeje. Muž vykřikl. Tvář mu brázdily dlouhé krvavé šrámy. Znovu se rozmáchla, z prstů jí vyrůstaly drápy ostré jako bodce. Sekla ho do hrdla, tentokrát hlouběji. Muž klopýtl a zapotácel se. Přiskočila k němu, znovu ho ťala, až omráčeně klesl na kolena. Tehdy ho chytila za hlavu a zlomila mu vaz.

Odtáhla tělo na kraj hráze, stáhla z něho plášť a pak ho shodila do vody.

„Utiš svůj hlad,“ zašeptala moři.

Zahalila se do mužova pláště a pomalu obcházela přístavní domy a krčmy. Nechodila dovnitř, jen zvenku nasávala pachy. Byla si jistá, že ho pozná.

A poznala.

Rozhodla se vstoupit.

Uvnitř byl kouř a dusno. Zápach alkoholu a zpocených těl. Ji ale vedl jediný pach. Vlastně to nebyl ani pach. Spíš závan síly, jiskření, které by obyčejný smrtelník vycítit nedokázal.

Temnota.

Přistoupila ke stolu, kde seděli čtyři muži, pili víno a pivo. Na stole se válely zlaté mince, o které hráli karty. Všichni na sobě měli drahé šaty a šperky a všichni se hlasitě smáli a říhali, jak do sebe lili pivo.

Když se u nich zastavila a oni se na ni podívali, naráz zmlkli. Nedokázali z ní odtrhnout oči. Ale ona potřebovala jen jednoho z nich.

Ukázala na toho nejmladšího. Tmavé vlasy měl uhlazené a sčesané dozadu, měl mramorovou pleť a velké, zelenomodré oči. Díval se na ni s naprosto uchváceným výrazem. Jako by spatřil bohyni.

Zeptala se: „Ty jsi Liam Drakers?“

Usmál se: „No teda… pro tebe budu úplně kdokoli, má paní, stačí říct.“

„Hledám Liama Drakerse,“ pronesla chladně.

Přestal vtipkovat. „Dobře, jsem to já.“

Otočila se ke dveřím. „Pojď se mnou, prosím.“

Kapitola 2

I přes ty stromy a kopce cítila moře. Slyšela jeho šumění, ačkoli by se to smrtelníkovi zdálo nemožné. Ještě byli příliš daleko. Jenže Larissa na něj byla napojená, vnímala ho každičkou buňkou svého těla. Ten pocit milovala a zároveň nenáviděla.

Dívala se po štíhlých břízách, které jim lemovaly cestu. Tak dlouho neviděla živé stromy. Příliš mnoho let strávila v hlubinách, tentokrát čas ubíhal ještě rychleji než kdy dřív. Teď jí všechno kolem připadalo neskutečně nádherné. Zdálo se jí, že všechno tepe životem. Měla pocit, že ten život může sevřít holýma rukama.

Stezka se stáčela do hustého jehličnatého lesa. Povoz drkotal po vymletých kamenech a klapot kopyt obou koní byl nesmírně uklidňující. Znělo to jako kapání deště a déšť Larissa milovala.

Vycítila, že na ni Liam opět zírá. Věnovala mu provokativní úsměv. „Co je to tentokrát?“

„Nic. Jen se dívám.“

„Něco máš na jazyku.“

Uculil se. „Říkám si, jestli jsem se nezbláznil.“

„Ty sis to vymyslel. Já to nechtěla, pamatuješ?“

„Byla jsi to ovšem ty, kdo mě vyhledal. Snad sis vážně nemyslela, že to udělám zadarmo? Teď máme dohodu.“

„Nenapadlo mě, že budeš chtít zrovna tohle.“

„Tebe,“ opravil ji vesele. „Ještě pořád máš vztek. Ale až se do mě zamiluješ…“

„Jsi snad hluchý nebo natvrdlý? Varovala jsem tě. Já nedokážu cítit lásku k žádnému muži. Už jenom při tom pomyšlení se mi dělá zle.“

Liam se znovu zasmál. Měl neustále dobrou náladu. „Díky, žes mi to připomněla.“

„Kdykoli si budeš přát.“

Usmál se a zadíval se na ni. Oči mu jiskřily. „Myslel jsem, že se nikdy neožením.“

Larissa si otráveně povzdychla. Proč jí to vykládá? Chce snad mluvit o svých pocitech? Z takových řečí Larisse naskakovala husí kůže. Ale nejspíš by si na to teď měla zvykat. Začíná přece nová etapa jejího života.

„Nikdo tě nenutil. Jak už jsem řekla, ty sis to –“

„Ano, ano, jistě, nelituju toho a myslím, že nikdy nebudu. Stačí mi jediný pohled na tebe a byl bych schopný čehokoli. Tvá krása mi bere dech.“

Také byl pohledný, to bezesporu, ale pro Larissu to nic neznamenalo. Většina těch největších prevítů jsou právě pohlední muži. Za ty dva týdny, které s Liamem strávila, si už stačila udělat obrázek i o něm.

„Proč mi neřekneš víc o sobě?“ začal znovu vyzvídat. Byl neodbytný, když mu o něco šlo, a Larissu to otravovalo. Zadívala se do lesa a najednou se jí zdálo, že se jeho vůně změnila. Jako by jeho harmonii cosi narušilo.

„Protože nechci.“

„Jestli ti mám pomoct, tak budeš muset.“

„Ráda zůstávám tajemná.“

„Asi jsi poznala, že mě to dovádí k šílenství.“

Usmála se. „Jak daleko je to ještě k tvému městu?“

„Ne víc než hodinu. Copak ty si neužíváš tu romantiku?“ Zamrkal a naklonil se k ní, ale Larissa ho odstrčila.

„Velice.“

„Jako má choť budeš muset být přítulnější.“

„Teprve se učím, zapomněl jsi?“

Zazubil se a vtom se Larissy zmocnil zlý pocit.

Z lesa vyskočili tři muži. Dva se vrhli koním do cesty, takže se zastavili a začali se vzpínat. Muži měli meče a dýky. Obklíčili vůz a v jejich šeredných úšklebcích se zračila zlomyslná radost.

„Lupiči,“ procedil Liam skrz zuby a tasil meč.

„Pomalu, panáčku! Přece si nechceš ublížit,“ zvolal jeden z lapků a ostatní se rozesmáli. „Chceme jenom tvoje zlato a taky tu krasotinku.“

Liam se ušklíbl, banditi na něho očividně nijak zvlášť nezapůsobili, ale Larissu popadl vztek. Vstala. Liam ji chtěl zastavit, položila mu však dlaň na ruku, kterou držel meč. Ledově se na něj usmála. Jenom zůstal zírat.

Sestoupila z vozu. Muži se po sobě podívali a začali se hurónsky smát. „Copak, holubičko? Chceš nás potěšit všechny najednou?“

Larissa se podívala na toho, který mluvil. Měl mastné vlasy přilepené k čelu a dlouhou černou bradku. Mířil na ni mečem.

„Pojď blíž,“ řekla mu a on okamžitě strnul. Kouzlo zapůsobilo.

„Páni,“ zamumlal další bandita, vousatý tlusťoch. „Ten hlas…“

„Pojď blíž,“ pronesla Larissa znovu. Ten s mastnými vlasy sklonil meč a poslechl ji. V tu chvíli jí místo prstů narostly dlouhé pařáty a jediným máchnutím mu prořízla hrdlo.

Využila okamžiku překvapení a v další vteřině se ocitla u druhého muže. Sekla ho do obličeje a pak mu vrazila drápy přímo do srdce.

Tlusťoch byl na řadě a věděl to, protože proti ní pozvedl meč, ačkoli měl ve tváři vepsanou hrůzu. Odrazila jeho zbraň a najednou měla ruce zase lidské. Hbitě jako had přitiskla muži prsty na hruď.

Znehybněl, meč mu spadl na zem. Z obličeje mu vyprchala všechna barva, vytřeštil oči a z otevřených úst mu vyšel jen chraplavý sten. Larissa cítila v dlani jeho bijící srdce. Jeho živá síla se jí vlévala do žil a zaplavovala její mozek euforií. Vysávala ji, až se srdce v jeho hrudi zastavilo.

Muž se zhroutil mrtvý k zemi.

Opojená tím okamžikem se obrátila zpět k Liamovi. Seděl a opíral se o svůj meč, v obličeji úžas. Nejzvláštnější ale byly jeho oči. Zářily, jako by právě spatřily svou bohyni. Larissa poznala krutost, která se v nich odrážela, protože ji právě prožila i ona sama.

Vrátila se do vozu. „Myslím, že teď jsem ti o sobě prozradila víc než dost.“

Liam se usmíval. „Ano, nyní jsem nadmíru spokojený.“

Larissa ovšem spokojená nebyla. Měla pocit, jako by se právě probudila z transu. Zvedl se jí žaludek, ale přemohla to. Ještě pořád v sobě cítila moře. Ovládalo ji, jinak by ty muže přece nezabila. Prázdnotu v jejím nitru naplnila smrt. Jenže se v ní objevilo i něco, co nepocítila celá staletí. Její duše.

Do města dorazili za tmy. Nebylo ničím výjimečné. Velká města si Larissa pamatovala. Často navštěvovala hlavně přístavy, aby utišila hlad moře. Proto ji nepřekvapil zápach ani špinavé ulice. Projížděli kolem krčmy, odkud se valil hlahol a zářilo světlo, nad vchodem visela cedule a s vrzáním se pohupovala.

Liamův dům stál na náměstí, jako většina domů bohatých pánů. Pochodně na zdech osvětlovaly starou kašnu, na jejíž obrubni seděla skupinka mládenců, kteří zřejmě plánovali večerní zábavu. Některé krámky byly ještě otevřené. Povoz i koně nechal Liam na dvoře, kde se jich ujal štolba.

Zavedl Larissu dovnitř.

Dům byl velký. Ačkoli ho halila tma, okny dovnitř klouzalo měsíční světlo a propůjčovalo domu tajuplný nádech. Larissa přistoupila ke schodišti a zlehka přejela dlaní po hladkém zábradlí. Ještě nikdy nežila v lidském domě.

Liam zavolal sluhu, aby odnesl zavazadla nahoru do jejich pokojů. Larissa si všimla, že vzadu vedle vchodu ze dvora, naproti kuchyni, se pootevřely dveře. Mihla se svíčka a několik hlav s bílými čepci.

„To jsou jen zvědavé služky,“ prohodil Liam. „Asi se diví, koho jsem si to přivezl.“

Larissa neodpověděla, místo toho si poručila: „Chci si dát koupel.“

Liam pozvedl obočí. „Koupel? Teď?“

„Máme za sebou náročnou cestu.“

Liam ji zavedl do její ložnice. Byla prostorná a dominovala jí velká postel s nadýchanými peřinami. Na stolku u zrcadla Liam zapálil svíci. Její měkké světlo dodávalo místnosti na útulnosti.

„Má nabídka stále platí,“ zašeptal jí do ucha. Podívala se na něho.

„Má ložnice je dost velká pro nás oba,“ dodal laškovně.

„Líbí se mi ta moje.“

Liam se nenechal vyvést z míry. Zasmál se a odešel. Larissa neměla žádná zavazadla až na pár svých pokladů, které si ráno před odjezdem vyzvedla z moře. Teď ležely v malé brašně na zemi u postele. Vyndala je a položila na stolek pod vysokým zrcadlem se zlatým rámem, který vypadal jako zvlněná stuha. Velkou mušli nechala na stolku, dva malé váčky schovala do zásuvek. V jednom byly nasbírané mušličky, zásuvku s druhým váčkem zamkla.

Přišly dvě služebné, obě už v nočních košilích a s bílými čepci na hlavách, a přinesly káď. Nalily do ní horkou vodu a přidaly nějakou vonnou esenci z bylinek. Mladší ze služek, hubená a vysoká, po Larisse po očku pokukovala.

„Můžete jít, děkuji,“ pokynula jim Larissa. Ta starší a baculatější se hnala ven jako blesk, ale ta vysoká se u dveří zastavila.

„Kdo jste?“ zeptala se.

Larissu její otázka překvapila. Služebné se nemají hostů co vyptávat, téhle dívce však bylo očividně jedno, co se sluší a co ne.

Ta buclatější jí okamžitě vrazila pohlavek, až jí čepec spadl na nos, a táhla ji pryč. Larissu to pobavilo. Vzala ze zásuvky pár mušliček a hodila je do kádě. Potom si svlékla šaty a pomalu se ponořila do horké lázně. Sůl z mušlí okamžitě zapůsobila na její smysly a Larissa cítila, jak se celé její tělo uvolňuje a vstřebává novou energii. Cítila, jak se jí objevují šupiny, a protože byla sama, nechala si je. Kdyby chtěla, mohla je vědomě zatlačit zpátky, sama si volila, kdy a zda vůbec na sebe chce brát svou pravou podobu. Vtom se otevřely dveře.

Larissa si povzdechla. „Víš, že tvé chování je neslušné?“

Liam vešel dovnitř. „Ale jdi. Přišel jsem se podívat, jak ses zabydlela.“

„Jsem nahá, Liame. Měl bys odejít.“

Přistoupil blíž. Slyšela jeho vzrušený dech. Nenasytně ji hltal očima. „Odpusť, má drahá, ale nemohu si pomoct.“ Sedl si na okraj kádě a rukou vyzkoušel vodu. „Odvedu si tě k sobě. Jsi má žena. Mám právo…“

Larissa se rozesmála. „Opravdu si myslíš, že na mě máš právo? Že se nechám ovládat muži jako ostatní ubohé ženy?“

„Souhlasila jsi se sňatkem, miláčku. Máš teď ke svému choti určité povinnosti.“

„A jaké třeba? Být s tebou, kdykoli se ti zamane?“

„To by bylo příjemné, ano.“

Uchechtla se. „Hlupáčku.“

„Takhle už mi neříkej, ano? Nerad bych byl hrubý.“

Chytila do dlaní pár bylinek. „Dotkla jsem se tě?“

Liam chvíli mlčel. Larissa cítila, jak v místnosti narůstá napětí. Jako by se nad nimi stahoval temný mrak. Mocné vibrace, jež Liama obklopovaly, sílily.

„Jsi moje,“ zdůraznil.

Larissa se otočila mrštně jako kočka a přitiskla mu dlaň na hruď. Liam zalapal po dechu a Larissa společně s ním pomalu vstala. Pod prsty cítila bušit jeho srdce, které teď bylo v její moci. Liam se nemohl ani nadechnout.

Naklonila se k němu, rty se téměř dotkla jeho otevřených úst. „Úcta. Jedině tak se mnou budeš jednat. Možná se potom slituji a dám ti své tělo.“

Pustila ho. Liam se zapotácel a spadl na záda. Rukou se chytil za srdce, lapal po dechu a najednou se začal smát. „To je hezké, má drahá, ale nezapomínej, že jsi vyhledala ty mě. Něco za něco, vzpomínáš?“

Larissa se znovu ponořila do koupele. „Stala jsem se tvou ženou. Jestli chceš víc, budeš se muset líp snažit, Liame.“

Vstal a třel si hruď. „Máš štěstí, že mám rád nedostupné ženy.“ Mrkl na ni a odešel.

Ráno u snídaně Liam dělal, jako by se v noci vůbec nic nestalo. Byl galantní, pozorný a vtipný, až Larissa na okamžik skoro podlehla jeho šarmu. Představil ji služebnictvu jako svou manželku a pak ji provedl po celém domě. Nakonec se omluvil, protože měl ve své pracovně obchodní schůzku.

Během dopoledne nechal Larisse přinést nové šaty i šperky a dal jí nějaké peníze, aby si další šaty vybrala sama. To se Larisse líbilo, vždycky se ráda obklopovala krásnými věcmi.

Odpoledne se šla podívat na dvůr. Jen co otevřela dveře, uslyšela rozezlené hlasy. Hádaly se tu dvě služebné. Jednu z nich Larissa poznala. Byla to ta drzá dívka, která jí večer připravovala koupel.

„… přestaň odmlouvat, špindíro jedna!“ hulákala starší žena. „Pán přikázal vysmejčit půdu, tak to uděláš!“

„Proč zrovna já?“ šermovala dívka rukama. „Musela jsi vybrat zrovna mě, co? Dobře víš, že tam nechci chodit! Děláš mi to naschvál!“

„Na všechno máš výmluvy, ty kůže líná!“

„Nejsem líná! Jenom se bojím krys! No a? Někdo má hrůzu z pavouků a já mám hrůzu z krys! Na půdu už víckrát nevkročím!“

„To teda vkročíš!“ Žena ji chytila za loket. „I kdybych tě tam měla odtáhnout!“

„Pusť mě!“

Vtom Larissa zakročila: „Dámy, prosím.“

Starší žena zkoprněla, pár vteřin na Larissu třeštila oči, pak dívku pustila a honem si uhladila sukni. „Madam,“ uklonila se Larisse, zatímco dívka se dál tvářila nabručeně, tváře jí hořely a vlasy měla rozcuchané.

„Zaslechla jsem váš spor,“ pokračovala Larissa.

„Omluvte nás, paní, ale ta holka je příšerně nevychovaná.“

„To není pravda,“ namítlo hned děvče, načež schytalo pohlavek.

„Zavři už konečně tu nevymáchanou pusu!“

„Můžeš tam poslat někoho jiného,“ nepřestávala se dívka bránit.

„Bojíš se chodit na půdu?“ ptala se Larissa.

„Ne, paní, bojím se krys, co tam jsou.“

Larissa se usmála. To děvče se jí líbilo. „Je statečn é , že přiznáváš svůj strach, ale ještě statečnější by bylo se mu postavit.“

„Postavit se krysám?“ Dívka vykulila oči a Larissa se rozesmála.

„Raději ne. Vidím, že bys z toho měla smrt.“

„Jenom si vymýšlí, paní, aby nemusela pracovat,“ ozvala se druhá služebná, ovšem Larissa ji přerušila: „Můžeš jít. Chci si s tím děvčetem promluvit sama.“

Žena se nafoukla, bez námitek se však klidila pryč. Dívka teď vypadala nejistě, netušila, co ji čeká.

„Jak se jmenuješ?“

„Rose.“

„Jsi bojovnice, Rose. Pereš se za svůj názor.“

„No…,“ dívka se poškrábala ve vlasech. „Ostatní spíš říkají, že jsem drzá, paní.“

Larissa se opět rozesmála. „Líbíš se mi.“

„Já?“

„Včera večer ses mě zeptala, kdo jsem.“

„Ano, já jsem…“

„Teď už to víš.“

Larissa se rozhlédla po dvoře. Vzadu byla stáj a naproti u zdi na velké lavici sedělo snad dvanáct koček. Na zemi měly velkou misku s mlékem a druhou se zbytky od jídla. Dvě malá koťata se pod lavicí přetahovala o kousek masa. Larissa k nim přistoupila. Kočky byly krotké a ihned žadonily o pohlazení. Některé byly vypelichané nebo jinak zubožené, jako by sem přišly z ulice.

„O všechny tyhle kočky se staráte?“

„Ano, paní.“

„Nezdá se mi, že by byl Liam tak velkorysý.“

„Ani mn ě ne.“ Rose se okamžitě zajíkla a zahanbeně si přitiskla ruku na pusu. „Omlouvám se!“

Larissa se usmála. „Copak je sem skutečně nosí on?“

„Nevím, vždycky se tu objeví nějaká nová, většinou vyhladovělá nebo zmrzačená. Nikdo nám neřekl, kdo je sem nosí, máme jen za úkol se o ně postarat.“

„Pojď, vrátíme se dovnitř.“

„Vážně budu muset na tu půdu, paní?“

„Ne. Najde se někdo jiný.“

„Děkuji!“

Liam zrovna vyšel ze své pracovny. Rozloučil se se dvěma muži, kteří vypadali jako nadutí boháči.

„Skvělé, zrovna tě hledám,“ zvolala Larissa.

„Copak, miláčku?“ zašvitořil.

„Rozhodla jsem se, že se tato dívka stane mojí komornou.“

Rose vykulila oči a Liam překvapeně zvedl obočí. „Tahle?“

„Ano.“

Zasmál se. „Měla bys své rozhodnutí zvážit, drahá, ta holka není zrovna poslušná.“

„Líbí se mi.“

„Dobře, tvé přání je splněno.“ Liam se zazubil, chytil Larissu za bradu a zlehka ji políbil. Nečekala to, ale nenechala se vyvést z míry. Věděla, že ji provokuje.

Kapitola 3

Rose jí rozčesávala plavé vlasy. Larissa seděla před zrcadlem a sledovala dívčinu tvář. Měla zadumaný výraz a lehce našpulené rty. Larissa si prohlížela její špičatou bradu, malý nosík i velké, zapadlé oči. Dívka vypadala, že má něco na jazyku, ale ovládala se. Nakonec přece promluvila:

„Jak se vám podařilo pana Liama okouzlit, paní? Totiž, samozřejmě, jste krásná, ale on…“

„On co?“

„Vlastně do toho nemám co strkat nos.“

Larissa se usmála a otočila hlavu k oknu. Na sklo ťukal déšť a ten zvuk v Larisse probouzel příjemný klid. „Svést muže není žádná věda. Vlastně je to docela snadné.“

„Dobře, on vás však rovnou udělal svou chotí. To není jen tak. Navíc v jeho případě…,“ pokrčila rameny, podrbala se pod nosem a pokračovala v česání. „Asi už se vám to doneslo, ale pan Liam je pěkný svůdník.“

„Pak musíš muži ukázat něco, co u žádné jiné dosud neviděl.“

„A co to je?“

„Nepolapitelnost.“

„Ale vždyť jste jeho žena.“

„To však neznamená, že mu patřím. Stále mě musí dobývat.“

„To každá žena neumí. Jemu spíš každá podlehne,“ zakřenila se Rose. Larissa se zasmála.

„Jak dlouho tu jsi?“

„Dva měsíce.“

„Nevypadáš šťastně .“

„ Šťastně ? To je přepych, který si děvčata jako já nemůžou dovolit, paní.“

„Máš rodinu?“

„Jen bratra. To on mě donutil si najít práci. Žili jsme na ulici a já… No, museli jsme něco jíst a bohatí si ani nevšimnou, když přijdou o nějaký ten peníz, ne? A zbytky z krčmy přece taky nikomu nechybí.“

„Takže jsi zlodějka.“

„Byla jsem. Ale jak povídám, bratr mě donutil jít sem, jenže já jsem ho nechtěla opustit.“

„A kde je bratr teď?“

„Vzal ho do učení mistr barvíř. Má se dobře.“

„To jsem ráda. A co tvoji rodiče, Rose?“

„Zemřeli.“ Zase našpulila rty a trhla přitom rameny. „Na mor. Už je to dávno.“

Larissa otevřela šperkovnici. Byla plná zlatých náušnic, náhrdelníků, spon a prstenů. Larissa zbožňovala šperky a krásné šaty. Teď vzala do ruky jednu sponu s vybroušenými kamínky.

„Tady máš, běž a kup si za ni nové šaty. Přitom můžeš navštívit bratra.“

Rose na sponu zírala. „Proč jste tak hodná, paní?“

Larissa jí vtiskla sponu do dlaně. „Jsem hodná jen na toho, na koho chci. A takových je málo. Navíc se mi nelíbí, abys mě doprovázela v těchhle hadrech.“

Larissa vstala, otevřela skříň a položila na postel dvoje šaty. Měly její oblíbenou rudou barvu. „Dala bych ti jedny ze svých, jsi však příliš hubená a také vyšší než já. Tak už běž, ať jsi do oběda zpátky.“

Stmívalo se. Liam si vzal koně a vyjel z města. Prohledal celý dům, ale Larissu nenašel. Zmizela jako duch, a to s ní ještě před hodinou mluvil. Ani služebnictvo nezaznamenalo, že by odešla. Ale čemu se divil, byla to nepředvídatelná žena. A existovalo jediné místo, kam se právě nyní mohla vydat.

Jakmile opustil brány města, něco ho udeřilo přímo do mozku.

Jsem tvá, tvá…

Málem spadl ze sedla a musel koně na chvíli zastavit. Bělouš neklidně přešlapoval a potřásal hlavou, jako by se Liamovi snažil říct, že chce zpátky. Jenže Liam už se nemohl vrátit, i kdyby chtěl. To něco se mu vrylo přímo do srdce. Cítil, jak mu to proudí žilami, rozechvívá mu to cévy a putuje to přímo do žaludku, kde se to rozlilo v neuvěřitelně příjemnou slast. Pojď blíž a polib mě…

Zamrazilo ho. Srdce mu bušilo jako o závod. Zaplavila ho vášeň a radost tak mocná, až měl chuť seskočit a roztančit se. P řemohl se však . Hádal, že se dokázal ovládnout jen díky tomu, čím byl. Protože to, co v něm probouzelo tu neskonalou nádheru, byla píseň.

Svou vášní se zalkni…

Pobídl hřebce a rozjel se přímo k útesům. Nebyla to síla té písně, kterou slyšel, ale síla hlasu. Byl čím dál naléhavější a naléhavější a vytěsnil mu z hlavy všechny myšlenky.

Už ji viděl. Stála tam na okraji útesu, zády k němu, a rudé šaty kolem ní ve větru vlály jako plameny. Zpívala tak neskutečně, až měl chuť padnout jí k nohám.

Slezl z koně celý zmámený.

„Jak je to možné?“ zašeptal.

Jsem tvá, tvá

Ve vlnách zakletá

Pojď blíž, zachraň mě

Svého srdce se dotkni

Svou vášní se zalkni

Pojď blíž a polib mě

Jsem tvá, tvá

Nenávistí prokletá

Pojď ke mně a věř mi

Jsem tvým snem, jsem tvou touhou

Dotkni se mě na vteřinu pouhou

Pojď ke mně a…

Larissa přestala zpívat.

Dál si jen pobrukovala, ovšem pořád to mělo skoro stejný účinek. Otočila se k Liamovi.

„Tebe jsem nevolala.“

„Hledal jsem tě… Mám pocit, jako bys byla má vládkyně.“

Usmála se. V očích jí svítilo cosi nelidského. „To je dobře.“

„Takže takhle se cítí všichni ti chudáci, které jsi…“

Teď se zubila. „Ne. Cítí se ještě lépe.“

Liam k ní přistoupil blíž. Stále byl jak omámený. Jako ve snu! Něco takového za celý svůj život nezažil. Díval se na ni a chtěl se j í poklonit.

„Mám chuť požádat tě, abys zpívala dál, něco mi však říká, že by mě to mohlo zabít.“

Larissa zavrtěla hlavou. „Tebe ne, drahý manželi.“

„To jsem rád,“ uchechtl se. „Protože jinak bych teď musel litovat, že jsem si tě vzal.“

„Měl bys odejít.“

„Budeš sem chodit často?“

„Tak často, jak si mě moře vyžádá.“

„Nevypadáš nešťastně, tak proč jsi mě prosila…?“

„Naučila jsem se nedávat své emoce najevo. Věř mi, chci to. Naše dohoda platí.“

Zbožně na ni hleděl. Připadala mu nadpozemská, jako skutečná bohyně. Ještě pořád si zvykal, že teď patří jemu.

„Mám chuť tě políbit.“

„Běž, Liame.“

„Víš, že nakonec se budeš muset začít chovat jako moje žena, že ano?“

Jenom se usmála.

Jsem tvá, tvá

Ve vlnách zakletá…

Kapitola 4

Dnes Liam odmítl všechny své obchodní partnery. Larissa ho sledovala, zdál se jí nervózní. Bezcílně chodil po domě a přehnaně se snažil svoji nervozitu maskovat. Zatímco dole komandoval služebnictvo, Larissa stála na odpočívadle v horním patře, opřená o zábradlí. Rose jí dělala společnost.

„Rose, ty mi asi nepovíš, co se to s ním dnes děje, viď?“

Rose našpulila rty a pak se usmála. „Vlastně bych vám to mohla povědět, paní.“

Larissa se na ni podívala. „Skutečně?“

„Dneska se má vrátit pan Derren.“

Larissa střelila pohledem k velikému obrazu, který visel dole vedle vchodu. Byl to portrét Liama a jeho bratra.

„To dvojče?“

Rose přikývla. „Jak jste si ale určitě na obraze všimla, nevypadají jako dvojčata. Tedy, jsou si celkem podobní, ovšem rozhodně ne stejní.“

Derren stál na obraze bokem, měl skloněnou hlavu a půlku tváře, kterou mu nezakrývaly vlasy, mu halil stín. O jeho podobě se tedy Larissa mnoho nedozvěděla.

„Proto je Liam tak nervózní?“ zeptala se. „Zmínil se mi o bratrovi už několikrát, nikdy o něm však přímo nemluvil.“

„Sama poznáte, že jsou si dost blízcí. Někdo říká, že jsou dokonce propojení.“

Larissu začínala celá ta věc zajímat. „Mám ale pocit, že není nervózní jen Liam. Už od samého rána je nálada v domě sklíčená. I tohle mi vysvětlíš?“ mrkla na Rose. Ta se ušklíbla, ne zrovna vesele.

„To proto, že se toho druhého všichni bojí.“

Larissa měla chuť se zasmát: „On existuje ještě někdo otravnější než Liam?“

„Měla byste vědět, paní, že pan Derren je dost nevyzpytatelný. Dejte si na něj prosím pozor.“

„Mluvíš velmi vážně, Rose.“

Rose jen pokrčila rameny, dál mluvit nechtěla, ale Larissa zatoužila zjistit všechno.

„Pověz mi víc.“

„Říká se tady o něm spousta věcí.“

„Jakých například?“

„Miláčku, drahá!“ zvolal najednou Liam a vyběhl schody po dvou. Hluboce se Larisse uklonil, vzal ji za ruku a vedl ji dolů. Byl celý rozjařený. „Pojď, dnes ti představím svého drahého bratra.“