Dračí oči

Čarodějka

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Kristina Hlaváčková

Dračí oči – Čarodějka – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBSAH

Kapitola 1. Malá bojovnice

Kapitola 2. Draci

Kapitola 3. Les má svoji hlavu

Kapitola 4. Bylinkářka

Kapitola 5. Lid pod horou

Kapitola 6. Breta

Kapitola 7. Dítě osudu

Kapitola 8. Nitram přichází

Kapitola 9. Magie v krvi

Kapitola 10. O pár nezajímavých let později

Kapitola 11. Zrůda

Kapitola 12. Morfeus

Kapitola 13. Arkas

S díky věnováno Pavlovi, Sandře a Zuzce, za jejich svatou trpělivost a důvěru, občasný slovní pohlavek a za to, že mě dokopali, aby Dračí oči neskončily v  šuplíku. Adamušovi za geniální nápad a odvahu, kterou bych já neměla.

Kapitola 1.

MALÁ BOJOVNICE

Na chodbách hradu zuřil boj. Ve zdánlivě nepřehledné řeži začínaly vítězit skupiny obránců. Od  útočníků byly od pohledu nezkušeného oka takřka k nerozeznání. Všichni bojující byli oděni do  černého stejnokroje berberských bojovníků. Jen znalé oko dokázalo rozeznat semknuté skupiny obránců bránících své posty. Boj byl krátký. Útočníci, ač měli na své straně moment překvapení, neměli proti obráncům příliš šanci ani zahaleni lstí a  černým stejnokrojem.

Do zvuků utichajícího boje se ozval dětský pláč. Královně Ašce se právě narodilo dítě. Dcera. Nejmladší sestra tří synů berberského krále Jana. Když spatřila světlo tohoto světa, v komnatě, kde se narodila, stála ozbrojená, černě zahalená stráž připraven á bránit královnu. Meče mužů se zrcadlily ve světle ohně plápolajícího v krbu, zvuky boje byly stále jasně slyšitelné, ve vzduchu byl cítit dým. Královna Aška se na svou dceru usmála. Děvčátko rychle přestalo plakat, zívlo a usnulo. Dali jí jméno Elena.

V okně sedělo malé šestileté děvčátko a pozorovalo skupinku chlapců kráčejících zahradou. I na tu dálku slyšela jejich smích. Na malém čelíčku se nad nosem objevila hluboká vráska. Elena si přitáhla kolena pod bradu a objala je drobnýma ručkama. Čekala na vhodnou příležitost. Počkala, až si chůva půjde pro nůžky k ručním pracím, a tiše se vykradla z pokoje. Než se dostala do zahrady, její bratři již došli k lesu. Rychle a překvapivě tiše se vydala za nimi. Věděla, kam jde. Šla tudy už tolikrát! Jak se přibližovala ke svému cíli, zpomalila, přikrčila se a začala našlapovat ještě o poznání tišeji. Posledních několik metrů se musela plížit porostem, aby se mohla natáhnout pod křoví. Uvelebila se pohodlně na břiše, bradu si podložila rukama. Sledovala, jak se její bratři, spolu s ostatními hochy, učí zacházet s mečem a jinými zbraněmi. O něco dál trénovali mladíci a muži. Byla dost blízko na to, aby slyšela Áronovy rady, jak hochům opravuje držení zbraní i postoj, jak jim vyčítá, že se nedostatečně kryjí.

Á ron byl hlavním velitelem otcovy gardy. Ze všech jeho bojovníků byl nejzkušenější a nejmoudřejší. Hoši si z něj utahovali, že je také ze všech nejstarší. Elena se na něj nikdy nedívala přímo. Věděla totiž od matky, že zkušený bojovník umí vycítit upřený pohled. Kdyby ji tu někdo objevil, kdyby ji tu našel Áron , už by se nic nenaučila. Otec by ji pravděpodobně přerazil, nebo by ji alespoň někam zavřel a zahodil klíče.

Áron naklonil hlavu na stranu a pod přivřenými víčky se zadíval k lesu. Znovu, jako již tolikrát, měl pocit, že jej někdo pozoruje. Před několika dny, když všichni opustili cvičiště, začal prohledávat okolí. Po pár hodinách důkladného pátrání našel, co hledal. Na jedné z používaných cest objevil drobný otisk dětské nožky. Překvapilo jej, jak opatrný byl ten, kdo stopu zanechal. Ještě překvapivější bylo, jak nesnadné bylo stopu sledovat, ale Áron byl příliš zkušený, než aby mu stopy dokázaly skrýt své tajemství. Po několik dní sledoval slabé otisky do různých úkrytů a zpět do hradu. Dítě, které je zanechalo, bylo na svou velikost obdivuhodně vynalézavé. Nikdy nepoužilo stejnou cestu dvakrát. Vyhýbalo se povrchům, na kterých by byly stopy snadno čitelné, nezlomilo svými kroky jedinou větvičku. Jednou použilo za skrýš křoví, jindy zase strom či vysokou trávu.

Teď, když tam tak stál a kradmými pohledy zkoumal les, zahlédl ptáka, který se chtěl usadit v křoví, na poslední chvíli nepřistál a odletěl.

Sledovat Áron a bylo důležité. Elena se neustále snažila mít přehled, kde se pohybuje. V jednu chvíli tam stál, s hlavou skloněnou, v druhou byl… pryč! Elena se zprudka nadechla. Lekla se. Srdce se jí rozbušilo. Pomalu, centimetr za centimetrem, potichu a s opatrností se začala plížit zpět. Nesměla na sebe upozornit prudkým pohybem ani hlukem. Konečně se vytáhla zpod křoví. Otočila se a přikrčena uběhla několik metrů, než se napřímila a narazila do vysoké, černě oděné postavy. Áron ! Upadla na zadek. S udivující rychlostí se zvedla a pokusila utéct. Áron byl rychlejší. Udělal jediný rychlý krok, chytil unikající Elenu za košili na zádech a strhl ji dozadu. Byla příliš drobounká, než aby se mu silou vyrovnala. Chvíli sebou házela a pokoušela se mu vysmeknout, ale nepomohlo to. Znehybněla.

„Už jste se uklidnila, princezno?“

„Postav mě!“

Sotva se ocitla na nohou, otočila se k němu čelem. K jeho značnému překvapení se narovnala a podívala se mu přímo do očí. Čekal strach, možná další pokus o  útěk. Čekal přemlouvání, pláč, možná i pokus o  úplatek. Nečekal přímý, klidný pohled z očí do očí. Stoicky založil ruce na prsa . Začínalo to být opravdu zajímavé.

„Jdeme?“ otázala se.

„Kam by si vaše Jasnost přála jít?“

„Nepřála. Oba víme, že mě zavedeš k otci. Tak ať to máme raději za sebou.“

Ten jeho kamenný výraz byl denervující! Pokusila se narovnat páteř ještě o několik málo centimetrů, aby si nepřipadala tak malá, ale moc to nepomohlo. Letmým pohybem ruky j í pokynul. „Až po vás, Jasnosti!“

Otočila se na patě a vyrazila statečně k hradu. Áron pozvedl obočí a vyrazil za ní. Tvořili zvláštní procesí. Malé, odhodlané děvčátko a za ním černý stín. Prošli lesem, zahradou, postranní brankou, vešli do hlavní chodby. U dveří královy pracovny se zastavili. Strážní si je se zájmem prohlédli, jeden zaklepal a otevřel dveře. Elena se zhluboka nadechla a vstoupila. Áron ji následoval. Král Jan zdvihl hlavu a odložil brk. Usmál se. Zastavila šest mužských kroků před stolem. Áron zůstal stát o krok za ní. Lehce se uklonil.

„Co vás přivádí?“ otázal se král, kterého postoj obou příchozích mírně překvapil.

Před Elenou najednou seděl její král, nikoliv otec. Otce se nikdy nebála, i když to byl chlap jak hora a u většiny lidí strach, nebo alespoň hluboký respekt, vzbuzoval. Teď se ale začínala opravdu bát. Vypadal hrozivě! Byl obrovský! A tak vážný! Napadlo ji, že by bylo nejlepší utéci a schovat se někde, kde ji nikdo nenajde, schoulit se tam do klubíčka a počkat, až se bouře přežene. Ale na to už bylo drobátko pozdě. Pokusila se vypadat alespoň trochu důstojně, ale to jde těžko, když měříte sotva něco málo přes metr.

„Pane, princezna Elena byla na cvičišti,“ odpověděl Áron .

„Nebyla jsem na cvičišti, otče. Jen u něj,“ bránila se odhodlaně.

Král se na svoji dceru chvíli jen tak díval a přemýšlel. Áron za ní stál nehnutě, s kamennou tváří bez výrazu.

„Důvod?“

„Chci se učit bojovat, jako moji bratři.“

Král potlačil nutkání otočit oči v sloup, vstal, obešel stůl, opřel se o jeho kraj a založil ruce na prsa. Na hovory se svou dcerou nebyl příliš zvyklý, většinou se mu ztrácela za hradbou starších bratrů, kteří pokřikovali, rvali se a neustále vyváděli nějaké vylomeniny.

„Děvčata na cvičiště nepaří.“

„Proč?“ otázala se s odzbrojující dětskou přímostí.

„Jsi královské krve. Máš se naučit chovat, číst a psát, znát zákony, být ozdobou trůnu, moudrou ženou budoucího krále, budoucí matkou bojovníků.“

„Jak se mám stát dobrou matkou bojovníků, když nebudu umět bojovat? Mohu se přeci učit bojovat i  číst a psát a to všechno ostatní, jako moji bratři.“

Král nakrčil čelo.

„Tvoji bratři jsou chlapci, budou z nich muži. Ženy do boje nepatří.“

„Moji bratři se učí tančit, proč bych se já nemohla učit bojovat?“

Král se pousmál.

„Prosím, otče, dovol mi učit se!“ Udělala dva kroky vpřed. „Otče, prosím!“

Král se k ní sklonil.

„Jak se chceš stát bojovníkem, když se nedokážeš ani schovat tak, aby tě neobjevili?“ otázal se a měl pocit, že v této diskusi našel konečný argument. Jeho dcera se na něj však vítězoslavně usmála. Narovnala se ještě o pár zbývajících milimetrů na maximum, které její páteř dovolila, založila ruce na prsa v imitaci postoje svého otce. Zhoupla se na patách a zdvihla hrdě bradu.

„Ale já už tam chodím několik týdnů, skoro dva měsíce!“

Králi poněkud ztuhl úsměv na rtech. Zvedl hlavu a podíval se tázavě na  Áron a. I on vypadal mírně překvapeně, což u něj znamenalo takřka paniku, protože Áron emocím jednoduše průchod nedával. Jeho obličej byl dokonalým příkladem nečitelného pokerového výrazu.

„Vím o ní několik dní. Schovávala se chytře, chvíli mi trvalo ji objevit.“ Oba muži se na sebe dívali. Pak se král k Eleninu nesmírnému údivu rozesmál.

„No, Áron e, ty jsi velitelem cvičiště. Rozhodnutí je na tobě,“ p řesunul král zodpovědnost na  Áron a a doufal, že bude mít rozum.

Elena se na  Áron a otočila. Upřela na něj své velké prosebné oči.

„Chceš se učit bojovat? Budiž! Postavíš-li se bojovníkovi, kterého určím, a dokážeš-li mu zasadit pět ran a ještě zůstat stát, budu tě učit bojovat. Měj ale na paměti, že nebudeš mít nejmenších výjimek ani úlev. Nebudu brát ohled na to, že jsi děvče!“

„Kdy?“ otázala se vzrušeně. Vždyť kdo se prosil o nějaké úlevy? Chtěla se vyrovnat svým bratrům.

„Zítra ráno,“ odvětil Áron . Odpověděla mu nadšeným přikývnutím. Oči jí zářily. Otočila se tázavě na svého otce.

„Dobrá tedy, zítra ráno se přijdu podívat. Nemysli ale, že to bude snadné! A teď běž, než si to rozmyslím.“ Usmál se na ni a pak sledoval, jak vesele vybíhá z pracovny, překvapená a  šťastná, že to takhle dopadlo, že vlastně nemá malér. On si to tedy rozhodně představoval jinak. Tohle rozhodnutí mu připadalo všechno, jen ne rozumné.

Počkal, až se za ní zavřou dveře.

„Nejsem si jist, jestli to bylo rozumné, příteli.“

„Pane, sám jsi vložil toto rozhodnutí na má bedra.“

„Trochu jsem doufal, že se rozhodneš jinak.“ Áron se usmál. Tak o tom tedy nepochyboval!

„Oba víme, že bychom ji museli uvázat, aby tam nechodila tajně i nadále.“

Král přikývl. Se svou dcerou sice netrávil příliš času, ale věděl, že byla neposedná a tvrdohlavá. Její bratři ji navíc popichovali. Výbušná kombinace. Obával se, že by ani uvázání nestačilo, ledaže by se jednalo o hodně silný řetěz. Ale pustit ji na cvičiště?

„Co když tvým podmínkám dostojí?“ napadlo ho a  Áron jen pokrčil rameny.

„Pak si zaslouží učit se bojovat.“

„To neznamená, že to je rozumné.“

„Pak jsi mě neměl nechat rozhodnout.“ Tentokrát pokrčil rameny král.

„Je to tvoje cvičiště. Jen mě děsí, že se ani trochu nebojí,“ posteskl si král.

„Příklad vede, řekl bych,“ dovolil si velitel královské stráže vyjádřit svůj názor; jaký otec, taková dcera.

Elena vešla na cvičiště, oděna v  černé berberské uniformě. V ruce držela trak, dlouhou bojovou tyč. Byla nervózní a bledá. Došla až před tribunu a uklonila se svým rodičům. Chlapci, mladíci i bojovníci stáli v  řadách lemujících plochu hlavní arény. Napadlo ji, že tenhle cirkus si mohli odpustit. Áron stál před tribunou. Pokynul hlavou. Z  řady hochů vystoupil desetiletý chlapec s bojovou tyčí v ruce. I on se uklonil královskému páru. Byl téměř o hlavu a půl vyšší než Elena. Jmenoval se Dars a byl to prostřední z jejích bratrů. Áron jej vybral záměrně. Věděl, že Dars nebude Elenu nijak šetřit , a dalo se předpokládat, že nebude zbytečně krutý už jen proto, že se dívali jeho rodiče.

Elena z této volby nadšená nebyla. Dars byl vzteklý, sebevědomý, výborný bojovník. Byl zároveň tím, kdo Elenu nejvíc popichoval, provokoval a dával jí najevo, že je jen malé děvče a bojovníkům, jako je on sám, nesahá ani po kotníky. Věděla, že se bude chtít předvést a rozhodně se pokusí pořádně jí to vytmavit. Těšil se, že jí nařeže a ještě navíc mu nikdo nebude moct nic vyčíst.

Zhluboka se nadechla. Silou vůle uvolnila zápěstí pravé ruky, která se samovolně křečovitě sevřela na jejím traku. Hlavně sledovat, přemýšlet, rychle uhýbat, nenechat si vyrazit trak z ruky, nenechat se srazit na zem, zasadit pět ran.

Král shlížel z dřevěné tribuny na svoje děti. Překvapovalo jej, že jeho žena, královna Aška, neřekla proti tomuto souboji ani slovo. Předpokládal, že se bude o svou dceru bát a dá mu to důrazně najevo. Aška mu však věnovala pouze káravý, nesouhlasný pohled. Neřekla ani slovo. Pravděpodobně by byl raději, kdyby na něj křičela.

„Bude to rychlé, doufám, že ji Dars příliš nepotluče,“ vyjádřil své obavy.

„Na to jsi měl myslet dříve, ale možná se budeš divit,“ odvětila královna a s pobavením sledovala jeho překvapený výraz.

„Je drobná a nikdy nebojovala. Dars je větší, silnější, dobrý bojovník, nebude s ní mít žádné potíže.“

„Děvče, že? Se soudem počkej na konec souboje, můj pane.“ Usmála se na něj, ale její tón byl ledový. Kdyby mu nenapověděl ten tón, jistě by to udělalo to oslovení.

Chtěla všem dokázat, že si zaslouží stát na cvičišti po boku svých bratrů a ostatních chlapců. Jestli to má znamenat, že jí bratr natluče, byla ochotna to podstoupit. Jen aby si neudělala ostudu, hlavně aby neudělala ostudu otci a nezklamala matku. Tohle bude bolet! Hlavně ať už to má za sebou! Pohnula se. Mírně přizvedla trak ze země a plynulým pohybem si jej opřela o kříž, zatímco levou ruku přemístila k pravému rameni a uklonila se. Dars její pohyby napodobil. Trochu jej zahanbila tím, že to byla ona, kdo dal pokyn k boji. V jednu chvíli byly obě tyče za zády dětí, v další se švihem ocitly v obranné pozici. Oba bojovníci, dá-li se jim tak říkat, začali okolo sebe kroužit.

Elena zaútočila. Ten první úder jí připadal zvláštně zpomalený; levou rukou pustila trak a  švihem pravé ruky obkroužila oblouk ve výši svého obličeje. Zasadila Darsovi ránu do levého boku. Překvapila ho, ale zareagoval rychle. Jeho trak vyletěl proti tomu jejímu a následovala série prudkých úderů tyč na tyč. Padaly jeden za druhým. Elena se rychle dostala do obranné pozice, ale bratrovy rány odrážela s překvapivou jistotou.

Jako by to oťukávání Darse najednou přestalo bavit. Dvěma rychlými silnými údery zasáhl Elenu ze strany do  žeber a uskočil. Oči mu hrály. Bavil se. Předváděl se. Elena jej však při jeho úskoku následovala. Na poslední chvíli odrazil její útok, kterým mu mířila na rameno. Švihl jí trakem po nohách, pokoušeje se jí je podrazit. Elena pohotově vyskočila. Úder šel do prázdna, jeho síla a setrvačnost Darse pootočily. S tyčí zvednutou nad hlavou jako s kyjem mu ve skoku zasadila ránu do zad.

Áron již po druhé zvedl pravou ruku do vzduchu na znamení zásahu. Dars se v podřepu otočil a znovu udeřil. Elena vykryla jednu, druhou i třetí ránu, ale Dars byl přeci jen zkušenější, větší a silnější. Následující ranou prorazil její kryt a udeřil sestru do levého ramene. Úder byl tak silný, až Eleně scvakly zuby. Musela ukročit, aby neupadla, a nestihla zvednout tyč dostatečně vysoko, aby zastavila další ránu. Dars švihl ještě čtyřikrát. Rány dopadaly na Elenina ramena a boky takovou silou, až se jí zatmělo před očima.

Hučící dav jako by najednou utichl. Slyšela jen zlověstný švih tyče, která jí mířila na rameno. Na poslední chvíli se dolomila v pase, a zatímco jí Darsova tyč jen o kousíček míjela hlavu, vrazila konec té své Darsovi do  žaludku jako meč. Zlomil se v pase, ruce mu klesly. Než se nadál, Elena v dřepu švihla rukou s trakem dozadu a přes svoje záda a hlavu spíše šťouchla, než udeřila Darse do ramene. Áron ova ruka počtvrté vyletěla do vzduchu, zatímco Dars ztratil rovnováhu a svalil se na záda. Elena se plynulým kotoulem vzad dostala nejen z jeho dosahu, ale i zpět na nohy. Dars jejím směrem vykopl oběma nohama, ale nedosáhl. Švihem se znovu postavil.

Úsměv mu z tváře dávno zmizel. Elena těžce dýchala, od vysněného cíle ji dělil pouhý jeden úder, který musí zasadit svému bratrovi, ale soustředit na něj veškerou svou pozornost nebylo lehké. V hlavě jí hučelo. Ruce ji bolely, bojový trak jí v nich ztěžkl. Dars vyrazil kupředu, pohyb jeho tyče napodobující Elenin první útok směřoval na její levé rameno. Čekal, že Elena ustoupí, pokusí se úder zablokovat svislým krytem tyče. Neudělala to. Přesto jeho úder nedopadl. Elena se protočila doprava a levou rukou, silou podpořenou setrvačností otočky, udeřila bratra tyčí naplocho přes záda.

Dav přihlížejících zahučel, Áron ova ruka vyletěla vzhůru. Elena chvíli stála s napřaženou tyčí, rukou mírně vytočenou vzad, levou nohou nakročenou dopředu, čekala, co bratr udělá. Jako by najednou někdo zapnul zvuk. Uslyšela jásající obecenstvo. Pracně stáhla nohu pod sebe a spustila ruku s tyčí volně k tělu. Otočila se čelem k Darsovi. Byl zaprášený, rozcuchaný, zamračený, měl trochu křečovitá záda. Chvíli vypadal, že zvažuje další útok, ale pak si to rozmyslel a ustoupil o krok vzad. Vzájemně se uklonili, nespouštějíce ze sebe oči. Spolu se uklonili královskému páru. Dav jásal. Elenu bolelo celé tělo, po bradě jí stékal proužek krve z rozbitého rtu. Zvedla hlavu a podívala se na své rodiče. Oba vstali a scházeli dolů z tribuny.

„Dobrý boj.“

„Ano, otče,“ zahuhlal Dars.

Jeho otec jej poplácal po rameni. Elena ho šťouchla loktem do bolavých žeber.

„Ale no tak, bratříčku! Kdybychom bojovali na porážku, natrhl bys mi zadnici.“ Dars zavrčel:

„Příště ti ji natrhnu!“

„Ale příště už budu umět víc a budu ještě lepší!“ Kdyby ji všechno tak hrozně nebolelo, poskakovala by radostí. Láskyplně svého bratra objala. Zavrčel na ni a setřásl ji. Zuřil. Jeho sestře to bylo jedno. Otec se k ní s  úsměvem sklonil.

„Jsem na tebe pyšný!“ pravil a objal ji. Jak již bylo řečeno, král Jan byl velký chlap. Jeho láskyplné objetí se rovnalo medvědímu stisku. Elena cítila, jak její zlámaná žebra zapraskala, prudká bolest jí vystřelila do celého těla. Před očima se jí zatmělo, ze rtů se vydral tichý sten. Omdlela.

Král Jan cítil, jak mu tělo jeho dcery ochablo v rukách. Uvědomil si, že jí podklesla kolena, hlava a celé tělo se zvrátily vzad. Zachytil ji a zvedl do náručí. Její tvář byla bledá, oči zavřené. Ašku to polekalo. Přistoupila rychle ke svému choti, dotkla se dceřina čela. Trochu ji to uklidnilo.

„Odnes ji do pokoje,“ p řikázala svému muži tónem, který nedovoloval jakýkoliv odpor.

Kapitola 2.

DRACI

Nenápadně vyhlížející kámen v hromádce poposkočil a hlasitě pukl. Rolník odpočívající na kopečku se vyděsil. Vyskočil a nedůvěřivě pozoroval nevinně vyhlížející hromádku kamení. Středně velký kámen oválného tvaru o délce mužského předloktí znovu nadskočil a v jeho reliéfu se objevily drobné praskliny. Rolník vyjeveně ustoupil o několik kroků. Kámen znovu nadskočil a malá část se ho odloupla a upadla. Vzniklou prasklinou se prodrala malá zubatá tlamička. Rolník na nic nečekal, otočil se na patě a s hrůzou se rozběhl pryč.

Kámen ještě několikrát poposkočil. S každým nadskočením se na jeho povrchu objevila hlubší a rozsáhlejší mapa prasklin. Otevřená puklina se rozšiřovala, za zubatou tlamičkou se mezerou prot áhl a drobná zeleno-modrá hlava, přední tlapy s malými drápky, jedno i druhé křídlo a pak i zbytek těla. Dračí mládě si nemohlo k vyklubání najít méně vhodný okamžik. Na nestabilních, nemotorných nohách se vypotácelo ze svého vejce. P řední noha mu poklesla na nerovné ploše jednoho z kamenů a dráček se skutálel z hromady na zem. Rozplácl se v trávě a chvíli jen tak ležel. Tiše kníkl. Zvedl hlavu a zmateně jí zatřásl. Ozvalo se škytnutí. Dráčkovi se z nozder vydral obláček teplého vzduchu. Neohrabaně se postavil na vratké nohy. Chvíli se potácel, pokoušel se vyvážit hlavu a ocas, což byl poměrně nerovný souboj, protože hlava byla zjevně o něco těžší, neustále se nakláněl na  čumák. Nakonec boj s gravitací vyhrál a podařilo se mu narovnat. Protáhl si křídla. Byla blanitá a téměř průhledná, ještě vlhká. Znovu si škytl. Rozhlédl se kolem sebe a udělal několik nejistých kroků. Natáhl krk a z hrdla se mu vydral táhlý, kvílivý zvuk. Znělo to téměř jako dětský pláč. Dráček se zaposlouchal, ale odpověď nedostal. Zavolal znovu.

Tedy alespoň Eleně, schované v křoví, to připadalo jako volání. Přišlo jí přirozené, že by čerstvě narozený tvoreček volal mámu, a tak raději zůstala ve svém úkrytu. Áron přeci vždy říkal, že matky s mláďaty jsou nebezpečné. A draci prý byli velcí. Setkání s velkým rozzuřeným dravcem rozhodně nehodlala riskovat. Tato jistá dávka přiměřené opatrnosti jí však nezabránila se zájmem pozorovat tvorečka, který se pokoušel získat vládu nad svýma vratkýma nohama a zjevně dělal rychlé pokroky. Tu a tam se ještě zapotácel a převážil na  čumák, ale brzy se mu začalo dařit. Ještě několikrát ze sebe vydal ono táhlé, plačtivé volání, které stále zůstávalo bez odezvy.

Z lesa, kam zmizel vyděšený rolník, se ozývaly rozčilené hlasy. Přibližovaly se. Elena se zaposlouchala. I dráček zpozorněl. Tak rychle, jak mu jen nožky dovolovaly, se ukryl za hromadu kamení. Přitiskl se do trávy a zůstal ležet. Eleně se tak momentálně ztratil z dohledu. Na mýtinu se vyřítili čtyři ozbrojení muži v  čele s rolníkem. Všichni měli v rukou meče a  štíty, kromě jednoho, který se ozbrojil velkou bojovou palicí.

„Tak kde je ta potvora?“ otázal se ten s palicí. Rolník ukázal na hromádku kamení. Obezřetně postupovali vpřed, diskutujíce taktiku. Jejich úmysl byl až příliš zjevný. Elena vstala a rozběhla se po okraji mýtiny směrem ke kamenům i skupince mužů. Když se dostala na  úroveň hromady, vystoupila z lesa. Muži soustředěn í na dráčka ji zatím nezaregistrovali. Pokoušeli se zahlédnout svoji oběť, přibližovali se ke kopečku kamení v mírném, opatrném rozestupu.

„Zadržte!“ k řikla na ně. Pokusila se do svého hlasu vložit autoritativní tón, který tak často slýchala od svého otce. Překvapeně se zastavili. Rychlým krokem došla téměř k nim. Postavila se mezi ně a hromadu kamení, za kterou se schovával dráček.

„Cože?“ zmohl se konečně na slovo ten nejbojovnější z mužů.

„Stůjte!“ odvětila Elena pevně. Muži se na sebe nejistě zadívali. Přemýšleli nad tím, kde se tu to děvčátko vzalo.

„Uhni, holka!“ rozhodl se najednou ten s palicí a pokusil se Elenu odstrčit rukou velkou jako lopata. Elena ustoupila o krok vzad. Významně položila ruku na jílec meče, který měla u boku.

„Nechte to mládě být!“ Stála tam, drobné osmileté děvčátko oděné v  černém, v cestě čtyřem dospělým mužům se zbraněmi v rukou. Jeden z nich se zasmál drsným, neveselým smíchem.

„Uhni, holka!“ zopakoval, ale Elena jen zavrtěla hlavou.

„Je to drak. Vyřídíme ho dřív, než vyroste a někoho sežere. Uhni!“ p řikázal jí. Elena znovu zavrtěla hlavou.

„Ne, je to jen mládě a nemůže se bránit!“ Že to nebyla šťastná volba slov, jí bylo jasné hned, jak je vyslovila.

„Právě proto. Zabijeme ho hned, dokud to jde. Uhni z cesty!“ Chlap byl viditelně rozčilený.

„Jo, uhni, holka. Ten prcek nám tu nebude hulákat a volat jiný draky. Máme nedaleko vesnici a nechceme, aby se nám tu ta pakáž potulovala!“ Udělal krok směrem k ní. Znovu ustoupila.

„Nesmíte ho zabít právě kvůli ostatním drakům!“ napadlo ji najednou.

„Každé mládě má pravděpodobně poblíž matku. Možná ji přivolal a je na cestě sem. Co si myslíte, že udělá, až zjistí, že jste jí zabili mládě? Draci mají skvělý čich. Vystopuje vás do vaší vesnice a celou ji spálí na prach. To chcete?“ Muži se na sebe znovu nejistě zadívali. Tohle je nenapadlo. Dokonce zapomněli, že věří, že draci vymřeli.

„Když tu takhle huláká, tak to vyjde na stejno! Uhni, fracku, nebo ti nandám řemenem, že se pleteš chlapům do cesty!“ š těkl ten nejbojovnější z nich a vykročil odhodlaně směrem, kde byl přesvědčený, že se dráček schovává. Elena vytasila meč. Zatlačili ji už tak daleko, že byla skoro za hromadou kamení. Riskovala kosý pohled stranou do trávy u paty hromady. Zahlédla tam drobné tělíčko dráčka, který se pokoušel být neviditelný a krčil se co nejblíže k zemi. Upřel na ni velké oči. Rychle se otočila zpět ke  čtveřici.

„Přikazuji vám, zadržte!“ zkusila to znovu. Znovu to hrubé, neveselé uchechtnutí.

„Jak ý m právem?!“

„Jsem princezna Elena, dcera krále Jana a královny Ašky. Přikazuji vám, odejděte!“ vložila do svého hlasu všechno své odhodlání. Důstojně se narovnala do celé své výšky. S mečem v ruce tam stála jako živý štít a pokoušela se nemyslet na to, jak vyděšená vlastně je. Chlapi se zastavili jako jeden muž.

„Co?“ otázal se jeden nechápavě.

„Slyšels!“ odsekla arogantním tónem, který tak často slýchávala od svých bratrů. Muži se shlukli a polohlasem začali debatovat. Z toho, co Elena chvílemi zaslechla, zjevně panovala neshoda, co dál. Je to škvrně fakt princezna? Jestli jo, tak kde má osobní stráž? A co když není? No ale co když je? Ale co s tím drakem? Co když opravdu přiletí jeho matka? A co když se objeví její matka? Co potom? Co budeme dělat? Takové i jim podobné dotazy pronikaly k Eleniným uším. Elena se znovu úkosem podívala směrem k dráčkovi. Vypadal jako stín ležící v trávě. Eleně okamžik trvalo, než jej v záplavě zeleně objevila. Mládě ji se zájmem pozorovalo.

Nekoukej na mě tak, jsme oba v pěkném maléru! pomyslela si. Dráček naklonil hlavu do strany, jako by naslouchal. Ze skupinky se najednou vynořil mluvčí, onen bojovný s palicí.

„Nemůže tu tak hulákat! Musí odtud pryč!“ zahlásil, ale jeho bojovnost a jistota byly najednou ty tam. Elena se na něj zadívala. Hlavu měla ve výši jeho pupku. Připadal jí obrovský.

„Vraťte se do vesnice, odnesu jej pryč,“ odpověděla nakonec. Byl to hloupý nápad, ale nic lepšího ji zrovna nenapadalo. Muži se po sobě podívali.

„Jak víme, že se neotočíme na podpatku a ty ho tu nenecháš?!“ otázal se vzdorovitě rolník, který byl svědkem počátku dráčkova zrodu. Elena se zatvářila uraženě.

„Jak se opovažuješ mluvit s královskou dcerou tímto tónem?! Opovažuješ se zpochybňovat slovo člena královské rodiny?!“ Tentokrát postoupila bojovně vpřed ona. I přes svůj nevelký vzrůst a drobnou postavu vypadala v tu chvíli dost hrozivě. Muži začali bezděky ustupovat. Udělali několik kroků, než si jeden z nich uvědomil, že čtyři dospělí chlapi ustupují před jedním drobounkým děvčátkem, a zastavil se.

„Ale…“

„Žádné ale, jděte !!“ p řikázala tónem, na který by musel být hrdý i její otec.

„Ale odneseš ho odtud?“ ujišťoval se ten, který doteď nepromluvil. Elena měla pocit, jako by jej cestou na mýtinu přibrali jen nějak omylem, do počtu.

„Ano!“ ř ekla s takovou jistotou, že se rozhodli jí uvěřit. Co kdyby přeci jen byla královskou dcerou… Neochotně se otočili a  šourali se pomalu pryč, nejistě se ohlížejíce přes rameno. Elena počkala, než zašli do lesa. Zasunula meč do pochvy a otočila se k dráčkovi, který ji pozoroval s nepokrytým zájmem.

„No, to bylo o chlup!“ oddechla si nahlas. Třásla se jí kolena a měla chuť se rozběhnout a utéct hodně daleko. Jenomže to nešlo. Porušila by tak slib a to by ji otec zrovna nepochválil. Sliby se v královské rodině braly velmi vážně a ona nehodlala pokoušet trpělivost svého krále a fakt, že by tak zostudila rodinu.

„Musíme odtud vypadnout, než si to rozmyslí a přijdou s ještě větší posilou!“ zkonstatovala jen tak pro sebe. Dráček zvedl hlavu ze země a znovu ji naklonil na stranu, jako by poslouchal. Elena měla najednou pocit, jako by změnil barvu. Z ničeho nic byl v trávě mnohem lépe vidět. Při pohledu z blízka měly jeho šupiny podivnou zelenou barvu s nádechem duhově modrých odstínů.

„Mě se neboj!“ pověděla mu. Začala se pomalu přibližovat, s rukou nataženou před sebe, jako by přistupovala ke psu, aby si ji očichal. Dráček se postavil na nohy, natáhl krk a zavětřil.

„Ne že mě kousneš! Jmenuji se Elena. Jsem dcera Ašky, dcery rodu Adragonek, ochránkyní draků. Neublížím ti! Musíme ale rychle odejít, tady není bezpečno. Dovolíš mi tě odnést?“

Pomalu se přibližovala k dráčkovi s rukou stále nataženou a připadala si hloupě, že na draka promlouvá, jako by jí rozuměl. Třásly se jí prsty. Dráček si ji pečlivě očuchal, aniž by z ní spustil oči. Potěšilo ji, že se jí nepokouší ruku ukousnout. Najednou škytl a z nozder mu vyšel obláček teplého vzduchu. Elena instinktivně ucukla. Dráček sklonil omluvně hlavu a zakryl si čumák přední tlapkou. Eleně to přišlo roztomilé. Usmála se. Tiše hvízdla. Chvíli se nic nedělo. Pak se z lesa s tichým dusotem vynořil válečný berberský kůň. Přiklusal téměř k Eleně, ale zavětřil a nedůvěřivě se zastavil. Dráček zasyčel.

„No no, vy dva! Aškente, neboj se, to je dráček. Odvezeme ho odtud, aby mu neublížili. Vím, že ti zrovna nevoní, ale je malý, nic ti neudělá!“ Kůň s dráčkem se velmi opatrně a velmi nedůvěřivě očichali. Elena byla zvyklá na svého koně mluvit a věděla, že jí rozumí, neboť byl z rodu moudrých válečných koní. Berbeři věřili, že jejich váleční koně jsou převtělené duše dávných válečníků. Zvedla opatrně dráčka do náručí a vysadila jej na kožené sedlo. Zatímco tam nejistě balancoval, vyhoupla se za ním. Otěže nechala uvázané kolem hrušky sedla a dráčka vzala do náručí. Pobídla Aškenta a  řídila jej koleny, jak ji to učil Áron .

„Matka říká, že draci žijí v horách. Tak pojedeme dál do hor. Já draka nikdy neviděla. Doufám, že jestli najdeme tvoji mámu nebo jiné draky, tak mě rovnou nesežerou,“ p řemýšlela Elena nahlas. Matka vždy říkala, že draci umějí komunikovat, ale kdo ví, jak to vlastně je.

Mluvila na dráčka, jako by jí rozuměl, ale nebyla si tím ani trochu jista. Vždyť je to ještě mládě, mláďata se takové věci přeci musej í naučit, nebo ne? Zatím to ale vypadalo, že dráček chápe, co se kolem něj děje, a rozhodně se Elenu nepokoušel ani pokousat, ani podrápat. Do náruče se taky nechal zvednout bez protestů.

„Jenom nevím, jak draky najdeme. Matka říká, že se hledají těžko, nechtějí-li být spatřeni, a já to nikdy nezkoušela. Navíc nemůžu jet moc daleko. Musím se vrátit do hradu před setměním, jinak budu mít potíže. Už takhle dostanu za uši. Do hradu tě vzít nesmím. Co kdyby tě rodiče přišli hledat? Zapálili by jistě hrad a mnoho lidí by zemřelo. To nejde. Ale taky tě nemůžu nechat někde samotného jen tak. A jé!“ povídala si s dráčkem, který se přinejmenším tvářil, že jí naslouchá. Tiše kníkl. Osmělila se a pohladila jej po hlavě. Dráček přivřel oči a nechal se spokojeně drbat.

„To se ti líbí, viď!“

Aškent zatím postupoval rychlým krokem k horám. Elena se pokoušela rozpomenout na vše, co jí matka vyprávěla o dracích, hlavně o tom, jak se hledají. Dráček schoulený v jejím náručí byl roztomilý. Začínalo jí dělat starosti, co s ním má udělat. Tím, že mu zachránila život před rolníky a slíbila, že jej odnese, za něj převzala zodpovědnost. Nechat ho někde samotného v horách by bylo takřka stejné jako nechat ho na pospas těm krvežíznivým chlapům. Nevěděla, co má dělat. Navíc jí matka nikdy nevyprávěla o dračích mláďatech a Elena nevěděla, co takový dračí prcek umí nebo potřebuje.

„Kdyby tu tak byla matka,“ posteskla si. Dráček v jejím náručí vydal podivný zvuk. Znělo to, jako když Eleně škrundá v břiše. „Ty máš hlad!“ došlo jí po chvíli. Zalovila v sedlových brašnách, ve kterých vždy vozila malou zásobu jídla k obědu, případně jako rezervu pro strýčka příhodu. Brzy si dráček pochutnával na sušeném mase. Všechno snědl a pokoušel se nahlédnout do brašny, jestli by tam ještě něco nebylo. „Maso už nemám, maličký,“ zasmála se.

Konečně se dostali do kopců, které se o pár kilometrů dál zdvihaly do vysokých hor. Slunce se vyhouplo vysoko, bylo krátce po poledni. Elena věděla, že se bude muset brzy otočit a vrátit, aby doma neměli strach a aby se nedostala do maléru. Rozpomněla se na jeden obřad, o kterém matka říkala, že draky přivolá, jsou-li relativně blízko a chtějí-li být přivoláni, ale prospekt setkání s dospělým drakem jí připadal děsivý. Matka sice říkala, že jsou draci v podstatě přátelští tvorové, pokud je někdo neohrožuje, ale věřte tomu. Co když narazí na nějakého, který bude nepřátelský? Matka by si věděla rady, ta s draky mluvívala jako mladá dívka. Měla zkušenosti a mnoho, mnoho znalostí. Ale Elena? Tohle se mohlo ošklivě zvrtnout. Bohužel v tu chvíli ji nic jiného nenapadlo. V duchu si několikrát přeříkala celý obřad, aby se ujistila, že si jej pamatuje správně. Dojela k malé slunné mýtince v lese na svahu kopce, který by se při dobré víře dal nazývat malou horou. Zastavila Aškenta, nechala jej stát na okraji mýtiny schovaného mezi stromy a seskočila s dráčkem v náručí na zem. Poodešla od Aškenta o několik kroků a opatrně postavila dráčka na zem. Usadila se do trávy vedle něho, vyndala z brašny bochník chleba, rozpůlila jej a kus dala dráčkovi. Oba se do oběda pustili s chutí.

„Povím ti, jak to uděláme. Matka mě učila obřad volání draků. Nikdy jsem to nezkoušela… no, tak nějak naostro, tak nevím, jestli to půjde. Ale zkusím to. Když to nevyjde, tak tě schovám v nedaleké jeskyni a vrátím se domů. Zítra bych přivedla matku. Ta bude vědět, co dělat. Jen nevím, co se stane, když nějakého draka přivolám. Doufám, že mě nesežere… To by mě otec asi zabil,“ zamyslela se. Pojídala chléb a dívala se, jak chutná jejímu společníkovi. Netrvalo dlouho a svůj díl spořádal celý. Upřel hladový pohled na ten Elenin. Chvíli jej pozorovala, pak pokrčila rameny a dala mu ještě další část. Dojedl a tiše si říhl. Elena se zasmála.

„To vypadá, že ti chutnalo!“ Dráček znovu říhl. Ze žaludku mu vyšel horký dým. Seděla opřená o strom, nohy pokrčené. Objala je rukama a opřela si bradu o kolena. Pozorovala se zalíbením dráčka, který se vyhříval na slunci. Sledoval ji přimhouřenýma očima.

„Kdybys mi tak mohl říct, co si myslíš o mém plánu,“ povzdechla si. Dráček zvedl hlavou a přikývl. Elena vykulila oči. To opravdu vypadalo jako přikývnutí. Nebo se mýlila?

„Ty mi rozumíš?“ zeptala se překvapeně. Dráček přikývl.

„Páni! Půjdeme zkusit přivolat draka?“ otázala se Elena nového kamaráda. Ten znovu přikývl.

„Tak dobrá.“ Vstala a došla k Aškentovi. Sklonil hlavu na  úroveň té její a nechal se hladit po antracitové hřívě.

„Pokusím se přivolat velkého draka. Vím, že se ti to nebude líbit. Nebudu tě vázat. Jen tě poprosím, abys zůstal se mnou. Pokud se bude něco dít, budeš-li v nebezpečí, uteč.“ Hřebec se dotkl hebkými pysky jejího čela. Odkudsi ze záhybů svého černého roucha vylovila sušenou švestku a nabídla mu ji. Jemně ji sebral pysky z její dlaně a tiše frkl.

Elena se vrátila k dráčkovi. Posadila se do trávy s nohama zkříženýma. Nebyla si jista, zda se jí kouzlo podaří. Matka sice tvrdila, že v sobě má dostatek magie prakticky na cokoliv a  že jí magie koluje v  žilách , ale věřte tomu, dokud si to sami nevyzkoušíte. Nechtěla riskovat, že ji kouzlo, které se chystala provést, vyčerpá. Na kolena si položila meč. Jednu ruku na drahokamu zdobícím jílec, do kterého již léta po drobných dávkách ukládala energii, druhou položila dlaní na  čepel. Zhluboka se nadechla, naposledy se podívala na dráčka, aby si jeho podobu vryla do paměti, a zavřela oči. Soustředila se a ve tmě za zavřenými víčky si zopakovala zaklínadlo, které ji učila matka. Pokusila se udržet si v mysli tu tmu a upřela oči na dráčka, který ji se zájmem pozoroval. Soustředila se na obraz před sebou, aby jej zahrnula do zaklínadla, a začala ho odříkávat v pradávném jazyce Adragonek.

„Z moci krve dračí, jež v mých žilách koluje, volám tebe, pane nebes, z rodu pradávného, tebe, nositeli ohně, moudrosti věků, síly veliké. Magii země odvěké svěřuji svou žádost, dračí mládě nalezla jsem opuštěné. Lid jeho krve volám, duše jejich vzývám, přijďte svému synu na pomoc.“ Cítila, jak se zaklínadlo probudilo, uchopilo obraz, který měla v hlavě, zahalilo jej, zabzučelo nahromaděnou magickou energií, vzneslo se v podobě nevelké duhové kouličky nad Eleninu hlavu a bez zvuku se roztříštilo na miliony kousků ztrácejících se v záři slunce. Elena zrychlila a zesílila své odříkávání, dokončujíc tu část zaklínadla, jež vkládala myšlence energii, která ji odnesla k nejbližšímu dračímu vědomí.

Zůstala chvíli sedět. V hlavě jí hučelo. Svět kolem ní se na moment lehce rozmazal a pak podivně zaostřil. Všechny jeho kontury byly jasné a výrazné, jako by na něm někdo projasnil každičký detail. Chvíli jen tak seděla, dívala se kolem sebe a obdivovala tajemnou krásu, která se pomalu rozplývala. Zadívala se na jílec meče. Drahokam, který jej zdobil, cítila pod svou dlaní. Nadechla se a skrz dlaň si z něj doplnila magickou energii. Nebylo jí třeba mnoho. Opatrně odložila meč do trávy vedle sebe a natáhla se k dráčkovi. Podrbala jej na hlavě tam, kde měla pocit, že je za uchem.

„Myslíš, že se nám to povedlo?“ zeptala se svého společníka. Netušila jak, ale podařilo se mu na obličeji vykouzlit tázavý pohled.

„Tak chvíli počkáme.“ Dráček se zvedl a na poměrně stabilních nohách došel až k ní. Skočil jí do náručí a stulil se do klubíčka. Zasmála se. Nechal se drbat na hlavě i mezi křídly. Společně se hřáli na sluníčku.

Kdyby mohl někdo magii pozorovat, viděl by kruh milionů drobných magických střípků, jak se obrovskou rychlostí kruhovitě šíří krajinou, neustále se vzdalujíce od svého drobného původce. Pradávný jazyk Adragonek, dračích ochránkyň, a kouzlo, do kterého Elena skryla svoji žádost, měly v sobě moc vyhledat dračí vědomí. Kdesi v horách, dále ve skalách se zvedl ze země kámen. Beztvará, nevýrazně zabarvená hmota splývající s okolím rychle změnila barvu na temný odstín zelené a zaostřila se do tvaru dračí hlavy. Drak se ohlédl směrem, ze kterého přiletělo zaklínadlo a vyrušilo jej ze spánku. O několik kilometrů dál v horách se zatřásl kopec porostlý tr á vou a zvedl se na nohy. Elenino zaklínadlo doletělo až k vrchu zvanému Vlčí hlava a ze zbytku sil se roztříštilo o vědomí mohutného draka, pospávajícího v  ústí jeskyně. Obraz, který neslo, se zjevil na okamžik v drakově mysli a pak se rozplynul. Drak zvedl hlavu a zařval. Hora, na které se uvelebil, se otřásla, strachy upustila několik kamenů, které se skutálely ze svahu, nabalujíce na sebe drobné lavinky. Rudý drak se postavil na nohy silné jako sloupy. Svou postavou zaclonil celé ústí obrovské jeskyně. Oba draci, jež zasáhlo Elenino zaklínadlo, k němu vyslali její obraz. Pronikl mu do vědomí. Dráček, který se mu zjevil, ležící v trávě před drobnou postavou sedící ve strnulé pozici se zkříženýma nohama, byl velmi temně zelený, s podivnými duhově modrými nádechy. Drak skočil. Jeho mohutná postava se octla ve vzduchu. Temná červeň jeho šupinatého brnění se zaleskla na slunci a přešla v ohnivou záři bodající do očí. Rozevřel křídla a několikrát jimi mocně máchl. Vznesl se nad horu a s dech beroucí rychlostí zamířil k malé mýtině v lese.

Dráček najednou zvedl hlavu a otočil ji k horám. Zavětřil. Elena na něj upřela oči. O chvíli později se pohnul Aškent. Nozdry se mu rozšířily, nervózně dupl nohou. Tiše zafrkal. Elena se na něj otočila. Uši měl položené až k hlavě, oči vykulené. Cítil něco, co se mu ani v nejmenším nelíbilo. Bál se. Aškent se nikdy nebál. Elena rychle vstala, meč v jedné, dráčka v druhé ruce. Zahleděla se k horám. Většinu výhledu v tu chvíli tvořila Homole, vzdouvající se mohutně nad vršky stromů.

Najednou se zpoza Homole vyhoupl obrovský stín. Slunce se odrazilo od rudých šupin. K Eleniným uším dolehl tlukot mohutných křídel. Postavila dráčka na zem a o krok ustoupila. Dále ji nepustil strom, o který se opřela zády. S hrůzou i obdivem sledovala, jak se majestátní obrovské tělo bez zjevné námahy snáší k zemi. V záři slunce zahlédla mohutné svaly, které se napínaly pod lesklými šupinami. Drak se ve vzduchu na chvíli zastavil a pak se lehce snesl na zem. Země zaduněla, Elena cítila, jak se pod jeho vahou zatřásla. Drak svou mohutnou postavou zaplnil téměř celou mýtinu. Máchl líně ocasem. Stromy, stojící mu v cestě, zapraštěly a podťaté padly do trávy. Sklonil svou obrovskou hlavu až k zemi. Dráček k němu udělal několik rychlých krůčků a vesele se jej dotkl čumákem. Elena stála přitisknutá ke kmeni stromu a s obdivným děsem v očích sledovala scénu, která se před ní odehrávala. Drak byl z blízka temně rudý, s obrovskými šupinami lesknoucími se na slunci, s nohama tlustšíma než většina kmenů okolo mýtiny, s hlavou mohutnou a majestátní. Obrovské drápy byly silnější než její paže. Křídla měl elegantně složená, zabarvená v jiných odstínech než zbytek celého těla.

Drak se na ni najednou otočil. Natáhl krk tak, že se mohutným čumákem téměř dotkl vyděšené Eleny. Nasál mocně vzduch, až se Eleně vzduly šaty i vlasy. Znovu otočil hlavu a upřel na Elenu jedno obrovské modré oko s protáhlou, jakoby hadí panenkou.

„KDO JSI?“ zaduněl Eleně v hlavě hlas stejně mohutný, jako byl drak sám. Škubla sebou. Chvíli jí trvalo, než se zmohla na slovo. Drak čekal.

„Jsem Elena, dcera Ašky z rodu Adragon a Jana z rodu Leon.“

Drak zvedl hlavu, rozhlédl se po okolí a zavětřil. Byl nedůvěřivý.

„JAKÉ JSOU TVÉ ÚMYSLY ?“ zaduněl znovu drak v Elenině hlavě. I přes strach, který ji držel přikovanou na místě, ji napadlo, že je to hloupý dotaz.

„Našla jsem tady toho malého, chtěla jsem, aby se o něj někdo postaral,“ vysvětlovala trpělivě a hlas se jí trochu třásl. Drak vydal podivný hrdelní zvuk, který Eleně připadal poněkud pohrdlivý. Pochopila velmi rychle, že drak jejímu vysvětlení nevěří. Mátlo ji to.

„LIDSKÉ MLÁDĚ, SAMOTNÉ V LESE? S DRAKEM? KDE JSOU TVOJI SPOLEČNÍCI? KDE JSOU LOVCI? NECÍTÍM JE!“ Jeho hlas byl podivně štěkavý. A hrozivý. Pomalu a obezřetně se Eleně do hlavy vloudila myšlenka, že se drak obává, že vlezl do pasti.

„Nic jsem tím nemyslela. Jedno mládě pomohlo druhému. Má matka je jednou z dračích ochránkyň, o dracích mě učila. Jak jinak bych znala kouzlo, kterým tě přivolat? A kdyby tu byl někdo, kdo by ti chtěl ublížit, myslím, že by se o to už dávno pokusil,“ odvětila lehce vzdorovitě.

„TAK PROČ DRŽÍŠ ZBRAŇ A MÁŠ STRACH?“ otázal se drak hlasem, který třásl Eleně vnitřnostmi. Nebál se. Byl jen nedůvěřivý, zvědavý. Dlouhá léta jej naučila lidem nevěřit. Situace byla vskutku podivná. Děvčátko se udiveně podívalo na zbraň ve své ruce a překotně meč zasunulo do pochvy. Narovnala se a drak ucítil, jak se její pocity změnily. Strach najednou ustoupil vzdoru.

„Meč ležel vedle mě v trávě a dráček a můj kůň byli neklidní. Jen jsem jej zvedla. Nikdy jsem draka neviděla. A ty jsi obrovský! Máš zuby a drápy tlustší než m é paže a stačilo by ti kýchnout a je po mně. Proto mám strach!“ vysvětlila mu. „Sám jsi říkal, jsem jen mládě!“ dodala ještě. Dráček stojící před Elenou jako miniaturní štít začal divoce poskakovat. Rudý drak k němu sklonil hlavu.

Kdyby jej Elena dokázala slyšet, slyšela by vzrušený hlásek dračího prcka, jak líčí svou záchranu před zuřivými vesničany. Neustále poskakoval, zatímco mu rudý pozorně naslouchal. Zeptal se na několik detailů a obrátil svou pozornost znovu na Elenu.

„CHARLIK ŘÍKÁ, ŽE MLUVÍŠ PRAVDU.“

„Charlik?“ otázala se se zájmem Elena, což draka poněkud zmátlo. Pozvedl svá mohutná obočí. Elena se na něj dívala s nevinnou zvědavostí dítěte, strach byl najednou téměř zapomenut. Přidřepla si a natáhla ruku k dráčkovi, který se nechal ochotně podrbat mezi ušima.

„Ahoj. Tak ty jsi Charlik? Víš, že Charlik byl dračí král?“ oznámila mu vesele.

„A ty jsi kdo?“ otázala se bezelstně obrovského draka. Ten na ni stále upíral poněkud překvapený pohled. Nereagovala ani v nejmenším tak, jak byl od lidí zvyklý, a to si myslel, že jej u lidí již mnoho překvapit nemůže.

„JSEM AŠRAK. CHARLIKŮV OTEC,“ odvětil. Elena se mu lehce poklonila.

„Jsem ráda, že tě poznávám,“ vzpomněla si na své dobré vychování. Srdce jí bušilo jako o závod. Nejen, že přivolala draka! Dokázala přivolat dračího krále! Páni! Až tohle poví matce! Ašrak zkoumal její pocity, chování, vzhled. To lidské mládě jej začínalo zajímat. Lidi vesměs neměl rád, nedůvěřoval jim. Tenhle drobeček v něm vyvolával dávno zapomenuté pocity: zvědavost, veselí, měkkosrdcatost a vděk za nalezení syna. Udivovala jej nejen odvaha, s jakou se zastala jeho syna, ale i to, jak jej přivolala k sobě, směs pocitů, které z ní cítil, a fakt, že před ním neutekla. Vztek, který v něm doutnal při příletu na mýtinu, se kamsi vytrácel při pohledu do očí tohoto lidského dítěte.

Ašrak sklonil hlavu natolik, že se téměř dotýkal spodní čelistí země. Jeho nozdry se tak ocitly ve výši Eleniných očí. Poněkud ji to vyděsilo. Zajíkla se. Pokusila se ustoupit, ale neměla kam, za ní byl ten zatracený strom. Ašrak byl opravdu obrovský. Jak dýchal, vycházel mu z nozder lehký teplý vánek, který Eleně čechral vlasy. Hlavu měl vyšší, než byla ona. Stála jako zmrazená, vyděšená a vzrušená zároveň. Pomalu, hypnotizována pohledem těch obrovských očí, natáhla ruku a obezřetně, s dechem zatajeným, se konečky prstů dotkla Ašrakova čumáku. Ruka se jí třásla. Překvapilo ji, že je jeho šupinatá kůže nejen kovově lesklá, ale i hladká. Hřála. Ašrakova hlava poklesla ještě o několik centimetrů níž, až se dotkla země. Elena se odvážila a položila na jeho nos celou dlaň. Drak zavřel oči. Cítil tu malou ručku na svém čenichu. Byl to neznámý, podivně příjemný pocit.

Elena najednou cítila každičkou buňku ve svém těle. Krev v jejích žilách se náhle probudila. Cítila, jak se prudce vzedmula a rozproudila. Měla pocit, jako by se jí v  žilách rozhořel oheň. Tím dotekem se v Ašrakově a Elenině krvi probudila pradávná magie země a draků. Zasáhla je oba mohutnou silou odvěké moci. Ašrakovými šupinami zevnitř prostoupily rudozlaté a modravé jiskry, rozeběhly se po celém jeho těle. Spojily se v jednotný proud, který vnikl Eleně do těla přes její dlaň. Síla magie jí zároveň bolestivě udeřila zády o strom a přikovala nohy k zemi. Údivem, bolestí a možná hrůzou se jí doširoka otevřely oči, duhovky se změnily z hnědé na modozelenou, panenky se nepřirozeně protáhly do podlouhlého, čočkovitého tvaru. Svět se zastavil.

Kouzlo pominulo. Ašrak otevřel oči. Viděl, jak se Eleniny panenky zvolna vrací ke své přirozené kulatosti. Elena pomalu, udiveně zvedla ruku z jeho čenichu a nechápavě se na ni zadívala. S pohledem stále upřeným na svou dlaň se neslyšně sesula podél kmene stromu do sedu. Ašrak stál a chvíli se nejistě kymácel. Zapřel se ocasem do země. Pak vyfoukl z nozder na Elenu opatrný obláček horkého vzduchu. Ulevilo se jí. Končetiny přestala mít jako z olova, pookřála. Zmateně se na draka usmála.

„Co to bylo?“ špitla.

„MAGIE STARÁ JAKO ZEMĚ SAMA,“ zaduněl a odmlčel se.

„NIKDO TĚ NEPOSTRÁDÁ, MALIČKÁ?“ ozval se po chvíli.

„Musím domů, budou se o mě bát!“ uvědomila si najednou. Vyděšeně se vyškr á bala na nohy a rozběhla se k Aškentovi. Náhle se zarazila a otočila.

„Uvidím vás ještě?“ Ašrak se zahleděl na svého syna, který mu vzrušeně poskakoval u nohy.

„BUDEŠ-LI CHTÍT, TVÁ KREV TĚ K NÁM DOVEDE.“

Elena tam chvíli stála a přemýšlela nad jeho slovy. Nakonec se rozhodla, že sice nechápe, ale na vysvětlování není čas. Pokrčila rameny, vesele zamávala a rozběhla se k Aškentovi. Vyhoupla se do sedla. Nemusela jej ani pobízet. Byl tak rád, že se konečně dostane z dosahu draka, že vyrazil kupředu jako střela dřív, než Elena zasunula druhou nohu do třmenu. Radostně se přitiskla těsně k jeho krku a nechala ho pádit zběsilým tryskem k domovu.

Drak je sledoval, než mu zmizeli z dohledu daleko mezi stromy. Uchopil jemně svého syna do  čelistí, odrazil se svalnatýma nohama a jediným máchnutím křídel se lehce vznesl do vzduchu.

Elena se dokázala bez zjevné námahy přizpůsobit Aškentovu plynulému pohybu. Řítili se krajinou tak rychle, že to připomínalo let. Elena pospíchala domů a Aškent utíkal od děsivého draka. Příliš se zdrželi. Za chvíli bude tma a ona měla být už dávno doma.

Stráž hlídkující u brány do hradu zpozorněla. Drobnou postavu v sedle obrovského válečného koně řítící se střemhlav na zavřenou bránu poznali všichni i v nastávajícím šeru. Po několika sekundách lehkého chaosu se jim podařilo na poslední chvíli bránu otevřít. Aškent se prosmýkl štěrbinou jen o pár centimetrů širší, než byl on sám, aniž jakkoliv zpomalil. Muži bránu setrvačností otevřeli na plno, ale než se tak stalo, Elena už byla u stájí. Aškent zastavil tak prudce, až mu podklesly zadní nohy. Ty přední vyryly do půdy dvě hluboké brázdy, jak se jimi zapřel. Elena vběhla dovnitř, táhnouc jej za uzdu za sebou. Rychlými, jistými pohyby stáhla sedlo. Přitáhla si stoličku, aby mu dosáhla až na hřbet, a začala Aškenta vytírat do sucha. On se zatím nezúčastněně pustil do ovsa, který měl ve  žlabu.

Celá operace jí trvala pouhých několik minut. Když byla hotova, poplácala ho vesele po plecích a rozběhla se hradem. Měla značné zpoždění a věděla to. Bude mít průšvih! Rychlost, kterou se pohybovala po chodbách, byla úctyhodná, byť nedůstojná. Všichni jí vyplašeně uhýbali z cesty. Vrazila do svých komnat, kde na ni čekala rozzlobená chůva.

„Já vím!“ vyrazila ze sebe Elena zadýchaně, s halenou již napůl staženou přes hlavu. Rychle ze sebe shodila své toulavé oblečení, opláchla se v umyvadle se studenou vodou a s pomocí své chůvy se nasoukala do večerních šatů. Dlouhé rudé vlasy zkrotila několika rychlými, nacvičenými pohyby do elegantního drdolu a upevnila je ozdobnými jehlicemi ostrými jako nůž.

„Boty!“ křikla na ni chůva, když se Elena málem vydala do chodby bosky. Nazula se do nich, políbila chůvu na tvář a rozběhla se chodbou, sukně zdvižené vysoko ke kolenům. Poslední roh vzala téměř smykem, pak zpomalila. Aby se vydýchala, prošla zbývající kus chodby pomalým krokem hodným dámy. Přede dveřmi do malé hodovní síně si srovnala šaty a pokynula strážím. Otevřely jí dveře. Vešla do místnosti. Všichni se na ni otočili.

„Dobrý večer. Prosím za odpuštění!“ pozdravila s lehkou úklonou. Dveře za ní zaklaply.

„Jdeš pozdě!“ vytkl jí otec a ona pokorně sklopila oči ke  špičkám svých bot.

„Kdes byla?“ otázal se nesmlouvavým tónem.

Cestou domů přemýšlela, co mu na tohle řekne. Nechtěla lhát, ale říct „Zachránila jsem dračí mládě a přivolala dračího krále“ jaksi nebylo to pravé ořechové. To by to dopadlo! Nejspíš by se rozzuřil, zatímco takhle byl jen, řekněme, rozladěn. Ve dnech, které netrávila na cvičišti, ve  škole nebo výcvikem s matkou, pro ni platilo jen několik omezení. Jedno z nich bylo být včas na večeři s rodinou. Bylo to opatření, které ji mělo držet v bezpečné vzdálenosti od hradu. Právě toto omezení porušila.

„Omlouvám se, otče, byla jsem na  úpatí Dračích hor. Zapomněla jsem na  čas.“ Nebyla to zrovna ta nejlepší omluva, ale alespoň nelhala.

„Co jsi dělala tak důležitého, že jsi zapomněla na  čas?“ Mlčela, ruce spojené za zády, hlavu sklopenou, oči upřené na  špičky svých bot, které se před její pozorností pokoušely schovat pod lemem jejích dlouhých šatů. Měla podezření, že kdyby otevřela pusu, mohlo by vyjít něco drzého, a nebylo by rozumné si ještě přihoršovat. Srdce jí bušilo, umírala touhou říci matce, co se jí přihodilo.

Aška ji velmi upřeně pozorovala. Bylo jasné, že jim Elena něco tají. Král Jan si toho byl evidentně také vědom, což bylo pravděpodobně důvodem, proč spustil litanii na téma zodpovědnosti, respektive nezodpovědnosti. Elena má přeci tolik volnosti a tímto ji zneužila, stejně jako jeho důvěry. Následovalo kázání na téma chování dámy, kterou měla Elena být, a ona se snažila poslouchat, ale její pozornost se neustále stáčela kamsi k horám a k drakům. Pokoušela se nervózně neošívat. Kdyby tu alespoň nebyli všichni její bratři. Tohle jí dají sežrat. Budou se do ní kvůli tomu navážet ještě hodně dlouho. Hlavně Dars. Stál opodál a  škodolibě se usmíval.

„Omlouvám se, otče. Vynasnažím se, aby se to neopakovalo,“ zamumlala, když to vypadalo, že otec skončil. Byla rudá až za ušima.

„Bude-li se to opakovat, přidělím ti osobní stráž,“ pohrozil. A pak budu uvázaná za zadek, pomyslela si Elena.

„Ano, otče.“ Tato odpověď jejího otce poněkud zaskočila. Fakt, že mu dcera neodporuje, mu přišel přinejmenším podivný. Pátravě se na ni zadíval. Tady se něco dělo. Elena začínala lehce panikařit. A jé! Napadlo ji. Co bude teď? Jak se z toho vykroutím?

Aška mu položila ruku na rameno.

„Stydne nám všem večeře,“ zkonstatovala sametovým mateřským tónem. Dars se uchechtl. Matka mu věnovala káravý pohled.

„Ještě si o tom promluvíme,“ slíbil Jan Eleně.

Král pokynul kuchaři stojícímu nenápadně v koutě a usadil se ke stolu. Rodina jej následovala. Elena si vydechla. Jako ostatně vždy byla poslední, kdo zasedl k tabuli. Kuchařovi pomocníci začali nosit jídlo na stůl. Musela se přemáhat, aby nehltala. Bezpochyby by si tak vysloužila další pokárání. Nepotřebovala na sebe ještě víc upozorňovat. Dáma. To jediné otce zajímalo, aby z ní byla dokonalá d áma. Ale ona dokázala přivolat draka! Přála si, aby už bylo po večeři a mohla mluvit s matkou. Ta ji neustále pátravě pozorovala. Svou dceru dobře znala a tušila, že rozhodně neříká vše. Byla vzrušená a neposedná, záda měla narovnaná, jako by snědla pravítko. Dokonce ignorovala Darse, který j í neustále něco říkal s ošklivým úšklebkem vepsaným do tváře. Věnovala se pouze jídlu, jako by se neodvažovala ani zvednout oči. Chovala se podivně.

Všichni dojedli. Elena netrpělivě čekala, až se královna zvedne. Celou večeři se pokoušela vymyslet, jak upoutat matčinu pozornost, aniž by upoutala nežádanou pozornost otce. Přistoupila k ní a chytla ji za ruku.

„Půjdeme se projít?“ otázala se jí matka s  úsměvem. Elena se na ni s  úlevou zazubila. Ruku v ruce vyšly z místnosti a mlčky zamířily do zahrady. Vyšly do tmy projasněné miliardami hvězd a bledou září dorůstajícího měsíce.

„Přivolala jsem draka!“ vypálila Elena bez jakéhokoliv úvodu. Aška se udiveně zastavila.

„Co že jsi udělala?“

„Přivolala jsem draka!“ Elenina tvář odrážela změť nadšení, údivu a vzrušení nad tím, co právě sdělila matce.

„Ono tam bylo mládě, malé, modrozelené, vylíhlo se z vejce, u kterého seděl rolník, a on utekl a vypadal vyděšeně a to mládě se vylíhlo a on se vrátil a měl s sebou další muže a byli ozbrojení a chtěli mu ublížit a ono se schovalo, ale oni by ho našli a já jim řekla, že když mu ublíží, tak je drak sežere a zboří jim vesnici a vzala jsem ho a jmenuje se Charlik a nevěděla jsem, co mám dělat, a nemohla jsem ho přinést na hrad, co kdyby ho rodiče hledali, ale nemohla jsem ho tam nechat samotného a odvezla jsem ho do lesa na mýtinu a zkusila přivolat draka a on přiletěl a byl obrovský a jmenuje se Ašrak.“ Vysypala ze sebe nepřetržitý proud slov na jeden nádech, spolykala všechny koncovky, které se daly. Dostat to všechno ze sebe byla neskutečná úleva. Zhluboka se nadechla. Po tváři se jí rozlil spokojený úsměv, který říkal: tak a je to, teď dělej, co umíš. Aška se na ni dívala poněkud nev ěřícně. Pokoušela se v té záplavě slov porozumět alespoň něčemu. Nakonec usoudila, že to není v jejích silách.

„Eleno, takto se princezna nevyjadřuje. Řekni to znovu, pomalu, srozumitelně a nepolykej slabiky.“ Dcera se na ni podívala poněkud dotčeně. Dokázala přivolat draka a to jediné, co matku zajímá, je, že polyká slabiky!? Tak nic, alespoň o trochu pomaleji a co možná nejsrozumitelněji začala vyprávět znovu. Aška jí naslouchala téměř mlčky. Položila jen několik upřesňujících dotazů. Ptala se na kouzlo, které její dcera použila, na přesná slova. Ptala se na draka, jak vypadal a na jeho chování. Až do chvíle, než se Elena ve svém vyprávění dostala k momentu, kdy položila ruku na Ašrakův čumák, Aška vypadala, že naslouchá celkem nezajímavému příběhu.

„Ty ses dotkla draka?“ zeptala se Aška se směsicí údivu a hrůzy v hlase.

„No, natáhl hlavu až těsně ke mně. A já… Já vlastně nevím, proč jsem to udělala. Byl tak nádherný! Víš, že mají skoro hebkou kůži? Vůbec není hrubá.“ Nastalo ticho. Něco se dělo, matka se chovala divně. Aška se dívala do bledé tváře své dcery, do těch obrovských hnědých očí, a nezbývalo, než doufat.

„Stalo se něco, když ses jej dotkla?“ otázala se velice potichu. Tón jejího hlasu Elenu polekal. Poprvé se jejím vzrušením prodrala myšlenka, že udělala něco špatně, že se na ni matka zlobí. Když však popisovala, co následovalo, když položila dlaň na drakovu hlavu, nedokázala udržet vzrušení ve svém hlase na uzdě. Beztak už nebylo cesty zpět.

Nastalo ticho. Ticho tíživé a téměř hmatatelné. Aš čina naděje pohasla. Otočila se k Eleně zády a udělala několik kroků do tmy, oči upřené ke hvězdám. Když se konečně obrátila zpět, prudce chytila dceru za pravou ruku a zkroutila ji dlaní vzhůru. Její dlouhé elegantní prsty se pevně sevřely na drobném zápěstí.

„To bolí!“ ohradila se Elena a pokusila se ruku vytrhnout z ocelového sevření. Matka však nepovolila. Zírala na drobnou dětskou ručku, která ve tmě jemně zářila podivným oktarinovým světlem.

„Cos to udělal!“ š pitla téměř neslyšně královna a povolila stisk. Na Elenině zápěstí po jejích prstech zůstaly rudé otlaky. Tvář měla vážnou, jinak jemné rysy napnuté v přísném, tvrdém výrazu, který Elenu děsil.

„Říkalas, že draci jsou dobří. Že je máme chránit,“ pravila prosebně Elena, bezmyšlenkovitě masírujíc bolavé zápěstí. Nechápala, co se děje.

„Cože?“ otázala se Aška, vytržena ze svých myšlenek.

„Říkalas, že drakům máme pomáhat, že jsou naší krve. Nevěděla jsem, co jiného mám udělat. Udělala jsem, co jsi mě učila. A ty se zlobíš.“

Téměř šeptala, prosba v jejím hlase však nezasáhla královnu tolik jako pohled těch téměř černých očí plných smutku. Aška si klekla a sevřela svou dceru pevně v náručí.

„Zlobím se, maličká, ale ne na tebe. Co jsi udělala, je úžasné!“

„Ale…“

Aška vstala. Zahrada nebyla příliš vhodné místo na hovor, který je obě čekal.

„Vysvětlím ti to, maličká, ale ne zde.“ Společně vykročily k hradu.

Elena se uchýlila do hlubokého výklenku svého oblíbeného okna. V rukách svírala hrnek horké čokolády, který její matka nechala přinést. Pohodlně se uvelebila . Královna počkala, až služebná odejde z komnaty, a usadila se do výklenku proti ní. Ve skutečnosti nevěděla, jak má začít. Hovor, na který se chystala, měl správně nastat až za dlouhých deset let. Navíc si nebyla sama jista, co se v lese vlastně stalo, a to věci ještě více komplikovalo.

„Drak, kterého jsi přivolala sobě na pomoc, byl Ašrak. I když draci sami jej tak nenazývají, je cosi jako dračí král. Říkala jsem ti, že draci mají magickou moc. Mají v sobě sílu jako žádní jiní tvorové tohoto světa. Je to moc pradávná, moc samotné matky přírody, nebo země, chceš-li. Jak jsem ti již tolikrát vyprávěla, rod Adragonek je starý jako lidstvo samo. Jsi má dcera a ve své krvi nosíš dědictví moci, která nás s draky pojí. Adragonky v dobách minulých předávaly své vědění z generace na generaci, ochraňovaly draky před lidskou zlobou a nevědomostí. Dívky z našeho rodu byly od malička vychovávány stejně, jako jsem i já vychovávala tebe. Každé z nás je do vínku dána jiná míra síly, stejně jako je nám dána barva očí či výška. Magii, která je nám dána, můžeme využívat podobně jako kterýkoliv z mágů, o kterých slýcháš vyprávět.“

Na chvíli se odmlčela. Nebylo lehké říkat osmiletému děvčátku něco, co patřilo uším dospělých žen.

„Některé z nás jsou vyvoleny. Legendy praví, že jednou za  čas se narodí dívka, jejíž moc je rovna moci samotných draků. Již po mnoho generací se taková dívka nenarodila. Nebo možná jen draci neuznali, že je některá hodna Daru dračí síly. Jen sami draci totiž um ějí vycítit sílu dřímající v krvi. Najdou-li dívku, která má v sobě takovou moc, mohou tuto moc probudit do její plné síly. Dívka však musí prokázat, že je Daru dračí síly hodna. Prokáže-li svou moudrost, vyspělost, disciplínu a dobrotu srdce, při dosažení plnoletosti, ve věku osmnácti let je draky probuzena. Probuzení je jakési zasvěcení. Magická moc, která dřímá v krvi, je zasvěcením probuzena do své plné síly. Ještě nikdy v dějinách se nestalo, že by byla probuzena dívka mladší osmnácti let.“ Znovu se odmlčela.

„Ty nejsi na probuzení připravena,“ odhodlala se nakonec.