Poselství jednorožců
Zrádné hory Dragor

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Doporučujeme další e-knihy:

Michaela Burdová – Křišťály moci – Zrada temného elfa

Michaela Burdová – Křišťály moci – Hněv Pána ohně

Henry H. Neff – TAJEMSTVÍ GOBELÍNU – Probuzení Astarotha

Henry H. Neff – TAJEMSTVÍ GOBELÍNU – Na pokraji zkázy

Michaela Burdová

Poselství jednorožců – Zrádné hory Dragor – e-kniha

Copyright © Fragment, 2011

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Druhou knihu věnuji opět své drahé rodině za pochopení a nezměrnou lásku, kterou mě zahrnují celý můj život. A také za to, že díky nim jsem taková, jaká jsem.

A svým milovaným kamarádkám za neochvějné vlny trpělivosti, když jsem je otravovala s prosbami o pomoc nebo na ně neměla čas.

Obsah

Úvod

Počátek války

Porozumění

Hlas z minulosti

Rubínové údolí

Jezerní pevnost

Bitva na pobřeží jezera Alanta

Souboj

Cesta do hor

Nová posila

Kočkoroh

Nebezpečné hory

St íny zla

Plamenem přesvědčení

Na krvavém poli

Nástrahy na každém kroku

Bitva o Santiel

Za bouře v jeskyni

Soumrak zkázy

Pomoc z nebes

Amildia

K hlavní bráně

Bolestné ztráty

Po válce

Vyšší vývojová forma

Za stínem tajemství

Úvod
Počátek války

W alos už nebyl zdaleka tak plný života, jako kdysi. Uličkami se jen zřídkakdy mihl nějaký člověk. Lidé byli zavření ve svých domech, plni strachu a zoufalství. Bylo jen otázkou času, kdy král pošle všechen lid z Walosu do úkrytu v podzemí Santielu. Válka už se blížila a strach mezi lidmi rostl každým dnem.

Atmosféra stále houstla a napětí i beznaděj v celé zemi nabývaly na síle. Největší válka věků se blížila, města a vesnice byly neustále napadány kirlopy a temné bytosti se pomalu začínaly nořit ze svých úkrytů a z ústraní . Vyc ítily přítomnost vzrůstajícího zla…

Lilandgarii zachvátila panika a zoufalství . Sv ět dobra se pomalu hroutil… naděje každým dnem pohasínala, téměř nikdo už nevěřil v záchranu světa. Nebezpečí číhalo na každém kroku…

„Můj pane… , “ ozval se roztřesený Tevlop.

„Tak, a je to tady , “ usoudil z jeho ustaraného hlasu král. Stál na terase své komnaty v nejvyšší věži Eleanor a shlížel na Walos, který zalily ranní sluneční paprsky. Dopadaly i na Dvojčata – dvě věže, obklopující Eleanor ze stran. Dvojčata překrásně zářila zlatavým třpytem, který se odrážel od jejich tyrkysově křišťálové omítky.

„Ano, můj pane,“ přitakal sklesle Tevlop, stojící královi za zády.

Leodhen ještě jednou přejel očima po svém městě . Nespo čet starobylých a vznešených bílých a modrých domků , se řazených v úhledných řadách – Walos byl největším a nejkrásnějším městem Lilandgarie. A také nejstarším. Mohutné vysoké kamenné hradby za městem zářily křišťálem a slunečním jasem a obklopovaly Tři věže. Na dvě z nich, Dvojčata, měl král krásný výhled. Věže byly mezi sebou propojeny dvěma Modrými mosty a stejným mostem byly spojeny i s nejvyšší věží Eleanor.

Nakonec se král obrátil ke svému věrnému rádci. Tvář měl plnou vrásek, které nebyly jen důsledkem stáří , ale p ředevším těžkých obav a starostí . Ale z ároveň z jeho tváře vyzařovalo i velké odhodlání a vyrovnanost.

„Tak mluv, Tevlope. Jak velká je Valgarova armáda?“ vybídl ho Leodhen, připravený na vše.

„Králi,“ začal Tevlop pomalu, „je obrovská… naši vojáci ji viděli pochodovat po okraji Zerovského lesa. Včera prošli kolem vesnic Lusy a Nebel, které se před dvěma dny úspěšně ubránily proti útoku další skupiny kirlopů , a srovnali je se zem í … Pane, nem íří sem jen kirlopové , ale i noxogov é . Dohromady k n ám pochoduje armáda s patnácti tisíci nestvůrami.“

„Patnáct tisíc?!“ vyjekl král zděšeně . „To není možné! Tolik… tolik zla dokázal Valgar stvořit…“

„Ano, ale to není všechno, můj králi,“ pokračoval sklesle Tevlop. „On… on probudil i Takry…“

„Takry?“ šeptl král nevěřícně a obličej se mu zkřivil v děsivou grimasu.

„Víš , co to tu říkáš , Tevlope? M áš ponětí , co to znamen á? Jsi si tím jistý?“

„Ano,“ přisvědčil věrný rádce s očima upřenýma na špičky svých bot.

Král se div nesesypal. Trochu zavrávoral a pak se odpotácel do své komnaty, kde usedl na honosný trůn.

„Kolik?“ zeptal se po chvíli.

„Dvacet, můj pane,“ odpověděl mu opatrně Tevlop.

„Dvacet Takrů? Rozmetají náš hrad jako domeček z karet!“ rozkřičel se Leodhen a přitom div neseskočil z trůnu. S něčím takovým vůbec nepočítal. Chvíli se rozhostilo ticho. Tevlop stál před svým pánem s očima stále sklopenýma k zemi a čekal, co bude dál.

„Ale nesmíme ztrácet naději,“ začal konečně Leodhen už mírnějším hlasem.

„Za každou cenu musíme ubránit Santiel. A dokážeme to. Máme tři tisíce vycvičených a zdatných vojáků . Dal ší čtyři tisíce vojáků chrání lid v povodí řeky Lili. To znamená , že máme tři tisíce mužů a na cestě je pět tisíc elfských vojáků . Zas tak špatně na tom nebudeme. Počítám, že Valgarova armáda sem dorazí tak za týden, možná dříve. A elfové připlují už za tři dny. Máme dostatek času se připravit. Nevíme, jak dlouho bude tato válka trvat, proto nechte připravit podzemní síně pro lid z Walosu alespoň na týden. Vodu, jídlo, pokrývky…“

„Jistě , m ůj králi. A kdy sdělíte svému lidu tuto zprávu? Kdy je necháte přemístit do podzemních síní Santielu?“ zajímal se Tevlop a trochu se vzpřímil, takže vypadal ještě vyšší , ne ž byl, a uhladil si černé , pro šedivělé vlasy. V jeho hlase byla znát úleva poté , co se zd álo, že se král zase trochu vzchopil.

„Ještě je čas. Uvidíme,“ odpověděl mu zamyšleně Leodhen. „Prozatím ať probíhají přípravy na boj.“

„Ano, králi. Smím se tedy vzdálit?“

„Ano, ano… , “ zamumlal král nepřítomně a zamyšleně si podepřel hlavu rukou.

Tevlop se krátce uklonil a chystal se odejít z místnosti, když v tom ho král ještě zadržel: „Počkej!“

Tevlop se zastavil a otočil se zpět ke svému vládci: „Ano, můj pane?“

„O princezně Aranis a mém synovi žádné nové zprávy?“ zeptal se král utrápeně , a čkoli znal odpověď.

„Bohužel ne, můj pane. Jediné zprávy, které jsme dostali, byly o bitvě o vesnici Ínas. Tam byli viděni naposled. Pomohli vesničanům a našim vojákům zahnat kirlopy, pane.“

„Ano, já vím… , “ povzdechl si král a pokračoval: „Vesnice Ínas, Sentur, Aztol, Runus a Lada byly tímto zachráněny. A dál prý mířili do Zerovského lesa, podle plánu… zdalipak už našli posvátného jednorožce? A jsou všichni v pořádku? Je můj syn ještě na živu?“

„Jsem si jistá , že Faliena jen tak něco neporazí , ot če,“ rozlehl se po komnatě sladký dívčí hlas.

Král vzhlédl a spatřil, jak se k němu blíží drobná dívka s vlnitými, plavými vlasy, v krásně zdobených, černomodrých šatech. Ve vlasech se jí leskla stříbrná čelenka s drahokamy. Konejšivě se na krále usmívala, a jakmile k němu přišla, políbila ho na tvář.

Hned poté do místnosti přispěchala další dívka. Na první pohled bylo vidět, že je starší a zkušenější než ta první . Tmav é vlasy kaštanové barvy měla vyčesané na temeni hlavy do složitého účesu, kterému dominovala bohatě zdobená korunka, a do černých očí jí spadaly dva zatočené pramínky. Přistoupila ke králi rázným a hrdým krokem, v temně rudých šatech vyšívaných růžovou nití , a pol íbila ho na druhou tvář.

„Jak se cítíte, můj králi?“ zeptala se.

Její hlas zněl vyrovnaně a sebejistě .

„Je něco nového?“

„Tatínek se strachuje o Faliena, Kassandro,“ odpověděla za krále světlovlasá dívka.

„Už zase si děláte starosti?“ zeptala se ho trochu káravým tónem dívka, které říkali Kassandra.

„Vždyť víte, že vám to nesvědčí . Nem á žádný smysl zbytečně se strachovat. A navíc, jak znám svého snoubence, tak ten dojde až do konce. Nenechal by se jen tak zabít.“

„Všichni se o Faliena bojíme, tatínku,“ ozvala se opět blonďatá dívka a objala otce kolem ramen. „Ale jsem si jistá , že jsou všichni v pořádku.“

„Ach, děti moje. Snažíte se mne tu utěšit, a přitom bych to měl být já , kdo by v ám měl dodávat naději a odvahu,“ povzdechl si král.

„To nic, můj pane, víme, kolik máte teď starostí , “ uklidnila ho Kassandra.

Vypadala, jako by znala odpověď na každou otázku, a bylo vidět, že je velmi rázná a hrdá . „Říkám vám už po několikáté , že vám kdykoli a s čímkoli ráda pomohu. Co se týče království , m ám stejně zkušeností jako Falien.“

„Ano, já vím, že mi chceš pomoci, Kassandro, a věř , že už mi pomáháš . Opravdu. Jen se pros ím dál starej o Nelil – jako doposud.“

Kassandra se souhlasně usmála, ale její oči zůstávaly chladné . Pak se obr átila na Tevlopa, který se ihned uklonil.

„Můžeš jít, Tevlope. My se o krále postaráme.“

Tevlop se ještě jednou mírně uklonil a odešel.

„Kolikrát ti mám opakovat, tatínku, že už jsem dost velká , abych se o sebe dok ázala postarat sama?“ zaprotestovala světlovlasá dívka a nadzvedla si dlouhé šaty, aby mohla k otci přistoupit blíž .

„Všichni se o mne staráte až příliš . Je mi šestnáct, už nejsem dítě , ot če.“

Král se jen láskyplně usmál a pak se rozhodl sdělit dívkám nepříjemné novinky:

„Válka se blíží , m é princezny. Za týden tu bude celá armáda temných nestvůr – kirlopů a noxogů . A p řijdou i Takrové…“

Nelil při posledním slově vyjekla a Kassandra znepokojeně svraštila obočí .

Kr ál však dál pomalu pokračoval: „Až připlují elfové , bude se na še armáda skládat z třinácti tisíc mužů . Valgarova arm áda čítá celých patnáct tisíc kirlopů a noxogů . Mus íme se připravit na boj. Až nastane válka, chci, abyste se společně s lidmi z Walosu ukryly v podzemí . “

„Tak to ne, můj pane. Já zůstanu u vás,“ zvolala rozhodným hlasem Kassandra.

„Já také!“ přidala se k ní okamžitě Nelil.

„V žádném případě! Na Santielu nezůstane nikdo. Celý hrad se musí vyklidit a já se zúčastním boje. Takže vy budete pěkně v bezpečí v podzemí . “

Kassandra si povzdechla:

„Jak si přejete, můj králi.“

„Slib mi prosím, mé dítě , že dohlédneš na mou dceru. Že Nelil neopustíš , “ naléhal král se zoufalstvím v očích. Kassandra okamžitě přikývla.

„Ovšem. To vám slibuji.“

„Ale já chci zůstat s tebou, tatínku!“ vypískla Nelil. „A nepotřebuji neustále chránit od téhle… od Kassandry. Umím se o sebe postarat sama!“

„Dost!“ zvolal král nekompromisně a upřel na dceru přísný pohled: „Ukryjete se v podzemí , a ť chcete nebo ne. Jedině tak zůstanu alespoň trochu klidný . “

„Ale…“

„To je mé poslední slovo,“ zarazil ji tvrdě.

„Poslechni svého otce, Nelil!“ okřikla ji rázně Kassandra.

„No dobrá . Jak si p řejete,“ odsekla Nelil, pyšně zvedla bradu a uraženě odkráčela pryč . Jej í kroky se rozléhaly celou síní . Str ážní za ní zabouchli mohutné dveře.

Král si hlasitě povzdechl a unaveně si promnul čelo.

„Nic si z ní nedělejte. Však ono ji to přejde,“ chlácholila ho Kassandra, když viděla jeho starostlivý výraz.

„Už půjdu. V celém hradě je od rána hrozný zmatek. Jdu si trochu odpočinout do své komnaty.“

„Jen běž , d ítě… , “ schválil král a políbil jí ruku.

Věděl, že Kassandra bude výbornou královnou. Je chytrá , spravedliv á , p řesvědčivá , odv ážná a království zná dokonale. I když je také dost tvrdá a přísná , Falien si za svou ženu nemohl vybrat nikoho lepšího. Král Leodhen si byl jistý , že pod synovou a Kassandřinou vládou Lilandgarie jen pokvete. V hloubi duše doufal, že se jednoho dne navrátí časy míru a harmonie, jako tomu bylo za Eoglinovy vlády. Za vlády Prvního krále, jediného člověka, který mluvil s draky.

Kassandra vyšla z královy komnaty, která se nacházela nejvýš v celé Eleanor. V samém vrcholu věže bylo jen vězení a téměř nepoužívaná mučírna.

Dívka zamířila ke kamennému schodišti na konci chodby vpravo. Sešla po studených a pochmurně vyhlížejících schodech o patro níž , kde le žely její a Neliliny komnaty. Procházela chodbou s hlavou hrdě vztyčenou kolem mramorových soch elfů , pro šla i kolem východu na Modrý most, vedoucího do jednoho z Dvojčat. Zastavila se až u vysokých dvoukřídlých dveří z ebenového dřeva. Rázným pohybem je rozrazila a vešla dovnitř.

„Co chceš?“ vyjela na ni podrážděně Nelil, sedící na obrovské posteli s bavlněným a hedvábným povlečením a peřinami. Postel stála naproti dveřím až u zdi, ve které se nacházela veliká okna s růžovými závěsy.

Kassandra za sebou zabouchla dveře, vznešeně přešla k jednomu z oken u Neliliny postele a vystavila se teplým slunečním paprskům, které skrz okno ozařovaly celý pokoj.

„Dnes bude krásný den,“ řekla nakonec.

„Ano, ale určitě jsi mi nepřišla říct jen tohle,“ zasyčela Nelil a opřela se o zlatavé opěradlo své postele s růžovými květy.

„To opravdu ne,“ připustila Kassandra a obrátila se k ní . „Nelíbilo se mi, jak ses dnes chovala ke svému otci. Má už tak starostí nad hlavu, a ještě aby řešil tvé rozmary.“

„Rozmary?!“ vyjekla Nelil. „Chtěla jsem jen zůstat s ním, až nastane válka! Nechci být někde zavřená a ještě ke všemu s tebou! Pod tvými rozkazy!“ bránila se.

„Jsem o čtyři roky starší , Nelil. Je logick é , že na tebe budu dávat pozor a ty mne musíš poslouchat. Jsem Falienova snoubenka a stanu se královnou.“

Nelil se samolibě ušklíbla: „Ano, ale králem bude Falien, ne ty. To on bude vládnout Lilandgarii.“

„Samozřejmě . Kr álem bude Falien, až se vrátí , “ přisvědčila Kassandra klidně a zkřížila ruce na prsou.

„No jistě . A ž se vrátí , že?“ uchechtla se Nelil podezíravě . „Ovšem, že by sis přála, aby se můj bratr už nikdy nevrátil a ty jediná se stala královnou.“

„Mluvíš nesmysly Nelil,“ napomenula ji Kassandra, ale její výraz zůstával i nadále chladně klidný .

„Vždyť je to pravda. Vždy jsi toužila po trůnu!“

„Ano. Ale vládcem se stane tvůj bratr a já vím, že bude výborný král. A já mu budu stát vždy po boku, jako jeho milující žena.“

„Jsi pokrytec. Nemusíš tu přede mnou hrát divadlo. Přála by sis, aby se Falien už nikdy nevrátil,“ nedala se odbýt Nelil a z očí jí sršela nenávist.

„Tak, a dost! Teď se opravdu chováš jako malé dítě . Kdyby tu tv ůj bratr byl, dostala bys domácí vězení . “

„A proč mi ho nedáš sama? Víš , že tebe neposlechnu, že?“ provokovala dál princezna a jedovatě se usmívala.

„Vždy jsi měla strach jen z něho. Je pravda, že on je jediný , kdo t ě dokáže zkrotit. Kéž by tu teď byl a dal ti pár facek. Jistě by sis je zasloužila,“ odpověděla jí Kassandra ledovým hlasem.

„Ovšem! Vy dva jste vždycky drželi při sobě! Ale mému bratříčkovi nikdy nedošlo, že jediné , o co ti kdy šlo, byl jeho trůn. Vždy byl velmi nedůvěřivý , ale tob ě věřil za každých okolností . Co ž opravdu nechápu. Nikdy neviděl, jak jsi vypočítavá . “

Kassandra už raději nic neříkala, změřila si Nelil zlostným pohledem a beze slova se vydala ke dveřím. S duněním za sebou zabouchla a zamířila do své komnaty hned za rohem. Otevřela podobné dveře, jako byly ty u Nelil, a pevně je za sebou zavřela.

Naproti dveřím se nacházela stejná okna jako u Nelil v pokoji. Jen dlouhé závěsy byly bílé . Pod él oken byla rozestavěna čtyři křesla se sametovými modrými povlaky a polštářky. Uprostřed stál malý zdobený stůl a na jednom konci místnosti byla dlouhá pohovka s bílým potahem. Vedle ní stál malinký stolek. Naproti, na druhém konci pokoje, stála velká postel s nebesky modrými peřinami a s hedvábným, průhledným přehozem s volánky. Vedle postele stály tři velké skříně z dubového dřeva a na zdech visely obrazy krajin a jednorožců .

Kassandra zt ěžka usedla na svou měkkou postel. Složila obličej do dlaní a zůstala několik minut jen tak sedět. Poté vstala a zhluboka se nadechla, přešla k oknu a zavřela oči. Nechala se hřát příjemnými, teplými slunečními paprsky.

Náhle zvenku zazněl zvuk trubek, ohlašující něčí příjezd. Kassandra sebou prudce trhla. Kdo by mohl v tuto dobu plnou strachu a zabíjení přijet navštívit krále?

Rychle se rozeběhla na chodbu. Král se zrovna hnal po schodišti a v závěsu měl trojici strážných.

„Můj králi!“ zavolala na něj Kassandra, přičemž běžela přímo k němu. Král se zastavil.

„Co se děje? Proč ty trubky?“ zajímala se.

„Někdo na nás čeká na nádvoří . Poj ď , “ odpověděl Leodhen stručně a společně s Kassandrou pokračovali dál po schodišti až úplně dolů .

Str áže rozevřely obrovské dvoukřídlé dveře z bílého mramoru a král s Kassandrou vyšli z tmavého schodiště na prosluněné prostorné nádvoří . Prudk é sluneční světlo je na chvíli oslepilo.

Když jejich oči konečně přivykly náhlému přívalu světla, rozhlédli se. Kolem dokola se tyčily mohutné hradby a nádvoří bylo vydlážděné kamenem. Kolem dokola byly velké záhony plné nejrůznějších květin a keřů . Uprost řed nádvoří před věží Eleanor stála fontána ve tvaru okřídleného koně , z jeho ž tlamy tryskala voda. Sem tam se nacházel nějaký stánek s různými věcmi na prodej. Po celém nádvoří se procházeli dvořané a pár obyvatel z Walosu. Ohromná brána, u níž stáli dva vojáci, byla otevřena. Několik dalších vojáků bylo rozmístěno na hradbách.

Oběma bylo ihned jasné , pro č trubky hlásily něčí příjezd.

Přímo před nimi u Hlavní brány stálo ohromné stádo kentaurů . Kr ál i ohromená Kassandra k nim okamžitě s úsměvem spěchali.

„Zektore! Dávný příteli!“ zvolal radostně Leodhen a pevně stiskl statnému kentaurovi chlupatou ruku. Kentaur s temně hnědým koňským tělem naznačil králi pohybem hlavy drobnou úklonu.

„Je mi velkou ctí , m ůj králi.“

„Ale co vás přivádí sem, na Santiel, v tuto zlou dobu, příteli?“ zajímal se překvapený král a úplně zapomněl na Kassandru. Ale dívka si vždy uměla poradit.

„Promiňte,“ vložila se do začínajícího rozhovoru.

„Chtěla bych vyjádřit svůj obdiv vám, kentaurům. Slyšela jsem, že jste byli vždy velkými přáteli krále a oddanými služebníky království . “

„Ach ano! Omlouvám se,“ zvolal král omluvně . „To je Kassandra, snoubenka mého syna Faliena a nastávající královna. Kassandro, toto je Zektor. Vůdce kentaurů . “

Kassandra nadzvedla své šaty a elegantně se uklonila. Zektor jí úklonu oplatil.

„Věru, princ si opravdu umí vybírat, jedná-li se o ženy.“

„To umí , “ zasmál se upřímně král.

Bylo to snad poprvé po dlouhé době , kdy ho Kassandra vid ěla se smát. Bylo zjevné , že svého dávného přítele vidí opravdu velmi rád.

„Můj králi,“ začal trochu vážnějším hlasem Zektor. „Jistě už je ti známo, že se k vám blíží armáda nestvůr. A proto jsme tady. Toto,“ a ukázal na stádo kentaurů za sebou, „je mé vojsko, které chce bojovat za naše království , za na ši zem, za dobro.“

Král se doslova rozzářil. Pohlédl na stádo zdatných kentaurů a řekl:

„Ani nevíš , jak moc n ám přichází vaše pomoc vhod. Království je vám neskonale zavázáno.“

„Je nám ctí bojovat po boku lidí za záchranu Lilandgarie,“ dodal Zektor hrdě.

„To je opravdu skvělá zpráva!“ usmála se Kassandra. „A kolik členů má tvé vojsko, Zektore?“

„Čtyři sta devadesát šest, má paní , “ zazubil se pyšně kentaur. „A ještě něco. Myslím, že tato zpráva vás potěší ještě víc. Před pěti dny, když jsme se chystali vyjet na Santiel, jsme měli tu čest potkat prince Faliena a jeho výpravu.“

„Faliena…?“ vzdychla Kassandra s nadějí v hlase. „A… a jak se mu vede?“

„Je můj syn v pořádku? I celá skupina?“ ptal se netrpělivě král.

„Ano, všichni jsou v pořádku. Zrovna se potýkali s přesilou noxogů . P řispěchali jsme jim na pomoc právě včas a všechny ty potvory jsme pobili. Bylo to asi tři dny od vesnice Ismires. Princezna Aranis vám vzkazuje, že elfové velmi rádi království pomohou.“

„Ano. Už jsou na cestě , “ ubezpečil kentaura král se zjevnou úlevou, když zjistil, že jsou všichni z výpravy naživu.

„Mysleli jsme si to. Řeknu vám, byl to opravdový zážitek setkat se s elfy a s královnou země . A nyn í budeme bojovat po jejich boku.“

„To ano,“ usmál se král vlídně . „Ale teď: vítejte na Santielu, přátelé…“

Porozumění

„ C o myslíte, jak je to ještě daleko?“ zeptal se Veragin a poplácal Herkula po krku.

„Tak den cesty,“ ozval se z popředí Falienův hlas.

Obloha byla jako vymetená a slunce příjemně hřálo. Všude kolem se rozprostíraly louky a pole a tu a tam vyčníval pod zelenou dekou kopec a pár buků nebo vysokých bříz. V dáli byl ještě vidět okraj Zerovského lesa.

Princezna Aranis jela v čele na svém hřebci Adalasovi, jehož černá srst se na slunci nádherně leskla. Jí po boku jel princ Falien na svém plavém koni Kymovi. Za nimi je následovali na koních Eleas s Lavril a úplně vzadu klidně klusal vysoký kaštanově hnědý hřebec Herkules, který nesl v sedle Veragina a Snížka. Vedle Herkula šel bílý kentaur Temas a vysoko nad nimi kroužil sokol Donit. Několik stop od nich se po sametových kopcích porostlých orosenou travou proháněl oslnivě zářící bílý jednorožec, ztělesnění čistého dobra. Krásný a půvabný … nadpozemsky kr ásný jako anděl. Štíhlé a ladné tělo se napínalo v lehkém běhu a dlouhá hříva a ocas za ním vlály jako čisté stříbro.

Všichni si začínali pomalu zvykat na jeho přítomnost, ale i tak to bylo velmi zvláštní , m ít ztělesnění dobra po boku. Každý zřetelně cítil jeho přítomnost; krásný a hřejivý pocit v srdci – uklidňující a povzbuzující dotek jednorožcovy síly. Vše v jeho dosahu jako by svítilo jasnými barvami a všechny květiny i rostliny rozkvétaly, jakmile se kolem nich jen mihnul.

Ale nejpodivněji ze všech se cítila Aranis. Od spojení s jeho mocí i jeho duší se jí zbystřily smysly i vnímání . V še jí teď připadalo jakoby ostřejší a jasnější . Dok ázala rozeznat stovky pachů vznášejících se ve vzduchu, vnímala přítomnost každého živého tvora a jeho myšlenky jí proudily do mysli intenzivněji než kdy jindy. Cítila se svobodnější a vyrovnanější než dřív. Byla smířená se světem i se vším kolem sebe. Najednou pochopila všechny zákonitosti přírody a porozuměla věcem, které předtím nechápala. A tohle všechno jí pomáhal vnímat jednorožec. Cítila přítomnost jeho mysli v té své , i kdy ž neslyšela žádné jeho myšlenky. Vířily jí v hlavě , ale nedok ázala jim porozumět. Vnímala jeho pocity. Navzájem si viděli hluboko do duše. Byl to nádherný dar…

Zároveň se ale proti své vůli děsila moci, jež jí dřímala v nitru. Moci dobra. Věděla, že ta moc je obrovská a že ona s ní ještě neumí zacházet. Neví , jak ji ovl ádnout… Kdykoli se jí pokusila jen dotknout, moc uvnitř ní se rozechvěla a snažila se vystoupit na povrch, ovládnout její mysl a pohltit ji. Stejně, jako tomu bylo před několika dny, kdy se spojila s jednorožcem a potom za podpory moci země i dobra zahnala čaroděje, který je pronásledoval. Tehdy při povolání síly dobra málem zemřela. Věděla, že s ní musí splynout. Ale stále nevěděla jak.

Jak říkal Eleas – dobro, tedy jednorožci, vlastní obrovskou moc, ale nedokážou ji využívat. Jsou příliš čistí , p říliš mírumilovní , ne ž aby dokázali svou moc použít k ničení nebo zabíjení , a to ani na svou ochranu nebo obranu proti zlu. Oni jsou dobro a zlo nech ápou. Ale člověk nebo elf by jejich moci využít mohl, protože jeho mysl je jiná . Ale moc dobra by ihned vyc ítila svou nadřazenost a nadvládu nad myslí člověka či elfa – jejich mysl je mnohem slabší a zcela jiná než mysl jednorožců . Sna žila by se svého nositele ovládnout, snažila by se podrobit si jeho myšlenky, chtěla by být volná stejně , jako je voln á v těle jednorožců , proto že je jejich součástí . Ale t ím, že by ovládla mysl svého nositele, by ho také zabila. Takový člověk nebo elf už by neměl nic; ani vlastní tělo, ani vlastní myšlenky. Jen svoji duši, která by zůstala uvězněná v jeho těle, dokud by dotyčný nezemřel.

Tělo obyčejného člověka nebo elfa je na pojmutí takové síly příliš slabé . Moc dobra by ho ihned ovl ádla a naprosto pozřela.

Ovšem tělo i mysl Aranis jsou jiné – ona je královnou země . Slou ží i vládne jejím silám a její tělo je posíleno. Ale i tak to pro elfku bylo těžké a moc dobra cítila svou nadřazenost a sílu nad jejím tělem. Nikdo nemohl moc dobra ovládnout, pouze jednorožci, jejichž mysl byla čistá a nevinná , zcela povznesen á nad násilí a zlo. Byli na vyšší úrovni myšlení i bytí , byli zt ělesnění dobra. Oni byli dobro… Moc dobra měla svou vlastní vůli, jelikož byla součástí jednorožců a součástí dobra jako takového.

Aranis v sobě nosila zlomek jednorožcova vědomí , zlomek jeho du še i mysli, zlomek jeho síly… Ta síla se drala na povrch, neboť v jejím slabém těle – i když bylo silnější než tělo člověka nebo kteréhokoliv jiného elfa – se cítila stísněná a nevyužitá .

Ale v jednoro žcově těle, ztělesnění dobra, byla volná . Proto že moc dobra byla součástí dobra samotného, tedy součástí jednorožců .

Jak m á tedy porazit černého čaroděje, když Aranis ani nedokáže poručit své moci? Má sice stále svou sílu země , je ž je nyní ještě silnější než kdy dříve, ale to na zničení Valgara nestačí . To j í teď dělalo největší starosti…

Dříve se obávala svého úkolu, svého poslání . M ěla strach ze setkání s jednorožcem, netušila, co ji čeká . Tyto obavy u ž ale byly dávno za ní . Nyn í jí naháněla hrůzu moc, kterou chovala ve svém nitru…

„Pojedeme tedy přes vesnici Nina do Rubínového údolí… , “ přemítal Falien, upřeně zahleděný daleko před sebe, „a pak do hor Dragor, za draky.“

„Ano, jen oni nám mohou pomoci zachránit království . Jedin ě draci se mohou utkat s Takry,“ poznamenala Aranis.

„Víte princezno, začínám mít opravdu strach… , “ ztišil Falien hlas a nejistě na ni pohlédl. „Mám na Santielu celou svou rodinu, svůj lid, království a vůbec… celá Lilandgarie je pro mě vším. Neumím si představit, co bych si počal, kdyby byl Santiel dobyt.“

„To se nestane,“ odvětila s jistotou Aranis. „Viděla jsem Santiel. Je silný . Postavili ho elfov é pro Prvního krále a dali do něj veškerý svůj um. Santiel odolá a vojska ho ubrání . Jsem si t ím jistá . “

Falien si dlouze povzdechl:

„Ještě , že se toho nedožila má matka.“

„Jak se jmenovala?“ zeptala se Aranis vlídně.

„Aliesa,“ usmál se Falien. „Pocházela z bohatého rodu z města Lumin, stejně jako První král Eoglin. Až na to, že on byl původně chudý rolník. Její otec byl pánem tamního panství . Můj otec se do n í zamiloval, když tudy cestoval a její rodina ho pohostila ve svém domě . Potom si matku odvedl na Santiel a ud ělal z ní svou královnu. A že byla výborná královna! Otec byl vždy příliš horlivý a emotivní . Ale ona m ěla dar ho usměrňovat. Poslouchal ji a dal na její slova. Byla moudrá a laskavá . A mn ě i mé sestře dala všechnu lásku, kterou v sobě měla. Brzy ale zemřela na zápal plic.“

„To je mi líto, jistě to byla výjimečná žena. Ale co vaši prarodiče?“

„Oba už jsou mrtví . Zem řeli krátce po matčině smrti. O panství se stará matčin bratr, můj strýc. Viděl jsem ho jen párkrát… A navíc teď musí čelit útokům kirlopů , kte ří napadají města a vesnice v povodí Lili. Ale městu Lumin se prý zatím vyhnuli. Ovšem, kdo ví , jak je to te ď . “

Znenadání se princův kůň Kym zastavil a začal znepokojeně pohazovat hlavou. Adalas ho napodobil a mírně se vzepjal.

„Co je to s nimi?“ rozčilovala se Lavril, když už byli neklidní všichni koně.

„Něco se sem blíží , “ zašeptala strnule Aranis.

„Ano,“ přisvědčil soustředěně Temas, „cítím, jak se mi zem pod nohama chvěje.“

Za chvíli už bylo cítit nejen chvění půdy, ale slyšeli i ohromný dusot spousty kopyt. Náhle se před nimi zpoza zeleného kopce zvedl zvířený prach a vzápětí se v jeho oblaku vyřítilo ohromné stádo Mullů . Stovky velk ých zvířat podobných bizonům nebo buvolům se splašeně hnalo přímo k Aranis a jejím přátelům.

Mullové měli krátkou černou srst, ale nohy měli pokryté dlouhou kožešinou. Na krátkém krku jim seděla mohutná podlouhlá hlava se zacuchanou hřívou. Oči měli velké a kravské uši malé , co ž vypovídalo o tom, že se tato zvířata řídila především zrakem a možná i čichem. Nad ušima Mullům vyrůstal pár dlouhých rohů stočených dopředu a připravených k boji. Na čele se jim pod sebou tyčily další dva krátké rohy. Jejich ocasy byly podobné koňskému ohonu.

„U Akeltas… , “ vydechl Falien, „řítí se přímo na nás!“

Všichni okamžitě přitáhli otěže a obrátili koně zpět. Pustili se do trysku, ale splašené stádo Mullů měli za zády. Jednorožec se naštěstí držel daleko z jejich dosahu.

Míjeli jeden kopec za druhým. Konečně se uhnuli stranou a sjeli z prudkého svahu na malý palouček pod vysokou skálu. Mullové je minuli jen o vlásek a řítili se stále dál a dál k pobřeží Nekonečného moře, které omývalo celou Lilandgarii, až po její severní cíp. Od Démantového ostrova až po zemi dobra Etelwen se táhlo Moře divoké.

„Páni… takhle velké stádo Mullů jsem ještě neviděl,“ zahuhlal vyjeveně Temas.

„Tady, v blízkosti Rubínového údolí, je to zcela běžné , “ vysvětlil mu poněkud z míry vyvedený Falien.

„Je tu velmi úrodná půda a všude, kam jen oko dohlédne, se rozkládají samé kopce, pastviny nebo rovné plochy. Kopytníkům se tu daří velmi dobře. Mají tu dostatek potravy a lidé se tu zaměřují především na chov dobytka. I když na druhou stranu tu zvířatům hrozí stálé nebezpečí od divokých šelem z hor Dragor.“

„Něco ta zvířata ale muselo vyděsit,“ usoudila Lavril a upravila si dlouhý ohon bílých vlasů , pocuchan ý od větru. Její klisna Jasmin sklonila hlavu a dala se do spásání šťavnaté trávy. „Musela přece před něčím utíkat, ne?“

„Ano,“ souhlasila Aranis, „cítila jsem jejich strach. Něčeho se bála.“

Veragina to zneklidnilo a začal se znepokojeně rozhlížet po okolí . P řípadný nepřítel přece může být ještě nablízku.

„Měli bychom jet dál,“ navrhl nakonec mladík, který neustále bedlivě pozoroval krajinu kolem.

„Souhlasím,“ přikývl Eleas, „cítím ve vzduchu nebezpečí . Rad ěji pojeďme.“

Ale v tu chvíli je zahalil dlouhý , temn ý stín. Otočili se a spatřili nad hlavami na zeleném vrchu obrovskou šelmu. Slunce jí dopadalo za záda a vrhalo tak její podlouhlý stín dolů na palouček.

„Pozor!“ vykřikl Eleas a ukázal na šelmu, krčící se na svahu. Ta už dál neváhala ani vteřinu a dlouhým skokem po nich vystartovala.

Silné nohy nesly štíhlé tělo a hbitě se odrážely od země . Dlouh ý a mohutný ocas sloužil šelmě jako kormidlo a elegantnímu tělu dominovala malá hlava s jasnýma žlutýma očima. Nad nimi zvířeti vyrůstaly dlouhé , špičaté uši a srst kolem hlavy se zdála být tvrdá , jakoby z n ějakých štětin. Tlama šelmy byla vyzbrojena třemi řadami ostrých zubů a pod krkem jí vyrůstala dlouhá tvrdá srst, stejně jako kolem hlavy. Zvíře mělo světle hnědou barvu s několika bílými flíčky a srst kolem očí byla také bílá stejně jako uši.

Šelma se řítila z kopce s neobyčejnou lehkostí . Ka ždý její pohyb působil velmi ladně a hbitě . Bylo vid ět, jak se jí napíná každičký sval v těle. Silné nohy se odrážely od země a šelma několika přesnými skoky zaútočila na Faliena, kterého měla nejblíže.

Všichni koně se začali vyděšeně vzpínat a šelma s roztaženými drápy strhla Faliena i s jeho koněm Kymem k zemi. Princ upadl několik stop od Kyma, a kočka se odkutálela ještě pár metrů za něj. Kym se ihned postavil znovu na nohy a vyděšeně odběhl stranou. Falien se snažil zvednout také , ale šelma už stála za ním s viditelně velkou chutí roztrhat ho na malinké kousíčky, které by si pak dopřála jako vydatnou svačinku.

Princ sáhl po meči, ale s hrůzou zjistil, že při pádu přistál až příliš daleko od něj. To už ale z koně seskočil Veragin se svým mečem vztyčeným a připraveným zasáhnout. Ovšem šelma opět zaútočila na prince, který si kryl hlavu rukama.

Skočila na něho a třemi řadami ostrých zubů se mu zakousla do paží , chr ánících obličej. Veragin se k nim přiřítil a pokusil se šelmu probodnout mečem. Ta ale uskočila stranou, ihned zaujala bojovnou pozici a přitom hlasitě zařvala. Podobalo se to spíše kočičímu ječení , ale i p řesto to byl řev hluboký a strašlivý . Princ se rychle postavil a zjistil, že jeho meč leží kousek od nohou té velké kočky. Lavril přitáhla otěže své klisně , kter á byla už značně neklidná , a p řipravila si luk a šíp.

Zdálo se ale, že šelma je velmi chytrá, a bez váhání znovu zaútočila na neozbrojeného Faliena. Strhla ho k zemi. Veragin k nim konečně doběhl s připravenou zbraní a chystal se útočníka zabít.

„NE!“ vykřikla náhle Aranis, až se Adalas mírně vzepjal.

Veragin se překvapeně zarazil, čehož šelma využila a uskočila stranou. Lavril však na nic nečekala a napjala luk.

„NE! Lavril! Zadrž!!“ vykřikla Aranis znovu a seskočila z Adalase.

„Počkej!“

„Co to děláš , Aranis!? “ rozkřikl se Veragin, zatímco šelma opět výhružně zařvala. Aranis přispěchala k udivenému, a také zřejmě značně naštvanému Veraginovi a sklonila jeho napřažený meč.

„Nemůžeme ji přece zabít. Je to jen nevinné zvíře,“ okřikla ho.

„Pak ale zabije ona nás!“ osopil se Veragin na dívku podrážděně . Aranis na n ěj jen odmítavě pohlédla a beze slova vysvětlení zamířila rovnou k rozzuřenému zvířeti.

„Zbláznila ses!?“ vykřikl zděšeně Veragin a snažil se ji chytit za ruku, ale Aranis se mu hbitě vysmekla.

„Princezno, co to ksakru děláte?!“ nechápal Falien a vyděšeně na ni zíral z trávy.

„Nechte ji!“ zarazil je oba Eleas. „Ví , co d ělá . “

Princezna přistoupila k šelmě , kter á byla přikrčená u země , p řipravená zaútočit, a výhružně přitom vrčela. Elfka si před ni klekla a zadívala se jí hluboko do zářivě žlutých očí . Bylo to t ěžké , proto že zvíře bylo vyděšené a rozzuřené zároveň , ale za okam žik se jejich mysl propojila a Aranis vložila své myšlenky mezi ty její…

Po chvíli si šelma sedla a stočila ocas kolem těla. Její výhružný postoj byl pryč . Elfka k n í natáhla drobnou ruku a pohladila ji po hebké tváři.

Veragin s Falienem jen ohromeně zírali a Temas zapomněl údivem zavřít pusu. Šelma se za okamžik zvedla a se spokojeným vrněním odkráčela pryč .

Aranis se s  úsměvem vrátila k Adalasovi. Pak pohlédla na kopec nad sebou, kde spatřila třpytícího se jednorožce. Vlídně se na něj usmála a srdce jí zaplavil hřejivý pocit.

„Jak jste to udělala?“ žasl nevěřícně Falien. „To zvíře nás chtělo zabít…“

„Ano. Jen proto, že mělo hlad. Zdáli jsme se být snadná kořist,“ odpověděla Aranis s klidem.

„Ale jak jsi to udělala?!“ zopakoval netrpělivě Falienovu otázku Veragin.

„Spojila jsem se s ní myšlenkami. Pochopila, že my pro ni nejsme vhodná kořist. Řekla jsem jí , že jí neublížíme, když odejde za jinou potravou. Poznala, že jsme na jiné úrovni myšlení a inteligence, než zvířata jejího druhu. Byla velmi chápavá . Zrovna čeká mláďata.“

„Málem jsem zabila nevinné zvíře, a ještě ke všemu březí samici. Odpusť , Aranis, “ zalitovala Lavril a zahanbeně sklonila hlavu. Aranis na ni jen vlídně kývla.

„Je to jen zvíře,“ ozval se nevěřícně Falien, „zvíře, které nás napadlo.“

„Vy byste ji klidně zabil, i když byla březí?!“ obrátila se na něj princezna pohoršeně.

„Nevěděli jsme, že je březí , a kdyby n ás chtěla doopravdy zabít, tak ano. Vždyť je to jen hloupé zvíře, princezno. Nám lidem se přece vůbec nepodobá , jsme mnohem inteligentn ější . “

„To ano! Lidem se zvířata vůbec nepodobají! Jsou totiž mnohem ušlechtilejší!“ rozkřikla se Aranis rozzuřeně , a ž to všechny zaskočilo.

Udiveně se po sobě podívali. Veragin ji takhle ještě nikdy neviděl.

„Zvířata jsou totiž nevinná a mírumilovná! Zabíjejí jen kvůli potravě a přežití! Neznají zášť , namy šlenost, povýšenost, závist, mocichtivost, ani nenávist, jako lidé . Nedok ážou plánovat pomstu nebo vraždu. A to je jejich ctnost, zatím co váš je to největší problém. Nechápete, že zvířata mají stejné právo na život jako my všichni. Jsou to také živé bytosti – cítí strach, bolest, smutek i radost. Každé je úplně jiné , stejn ě jako každý člověk nebo elf. V podstatě jsou mnohem vznešenější než lidé a elfové , pr ávě proto, že nedokážou cítit závist nebo zášť ani další špatné lidské vlastnosti, které každého člověka nakonec dovedou jen k záhubě . Nav íc zvířata tuto zem obývala mnohem dříve než vy, takže mají větší právo na život tady, než kdokoli jiný . A pro tohle v šechno elfové zvířata uctívají , nezab íjejí a už vůbec nejedí . “

Falien na to nedokázal nic říct. Jen mlčky sebral svůj meč ze země a poníženě se Aranis podíval do očí , kter é teď byly nezvykle tvrdé.

„Promiňte… , “ zašeptal, „máte pravdu. Lidé si tohle nikdy neuvědomovali. Ani já ne. Ale od teď to budu brát na vědomí . M ám se od vás ještě hodně co učit, princezno. Zdaleka neznám Lilandgarii a její život tak, jak jsem si myslel. Chtěl bych být tím nejlepším králem, a proto musím ještě pochopit spoustu věcí , abych je pak mohl nau čit svůj lid.“

Aranis se teď tvářila trochu mírněji.

„Jsem ráda, že to chápete,“ řekla chladně a odkráčela k Adalasovi.

„Budeme pokračovat v cestě?“

„Já bych se docela nejdřív najed,“ ozval se nesměle Snížek, zabořený v Herkulově sedle. „Je čas na oběd, ne?“

„Dobře,“ souhlasila Aranis, ale stále se tvářila trochu podrážděně .

V šechny to dost překvapilo, protože ji takhle rozzuřenou ještě nikdy neviděli. Vždy byla velice mírná a klidná . Ve v šem hledala jen to dobré a krásné . A nav íc s Falienem vycházela velmi dobře a oba se navzájem měli v úctě.

Princ zkontroloval brašny připevněné na Kymových zádech. Po tom, co se Kym svalil na zem, když na něj skočila ta šelma, se Falien obával, zda jsou všechny věci uvnitř ruksaku v pořádku. Ihned rukou zamířil do nejmenší z kapes přepásané dvěma pásky.

„Ale ne!“ zvolal úzkostlivě . Jeho obavy se naplnily:

„Vlkodlačí sérum se rozbilo.“

„Cože? No to snad ne!“ rozčilovala se Lavril. „Mohlo se nám hodit.“

„To je škoda, ale už s tím nic nenaděláme. A co sérum proti jedu Geftira?“ zeptal se Eleas. Falien ještě jednou zapátral v kapse a pak s úlevou oznámil, že toto sérum naštěstí zůstalo nepoškozené.

Po obědě všichni nasedli znovu na své koně a mířili dál do vesnice Nina a pak do Rubínového údolí . P řed nimi se rozprostírala široká louka porostlá bílými květy. Vysoká tráva se vlnila v mírném vánku a sahala koním až do půlky nohou. Aranis jela v pozadí a pozorovala pobíhajícího jednorožce několik metrů od sebe. Vložila své unavené myšlenky do jeho mysli a nechala se unášet konejšivým pocitem úlevy a pochopení . Jednoro žcova síla jí proudila v žilách a posilovala její duši a tělo. Nemohla uvěřit, že se s ním opravdu spojila…

„Aranis… , “ ozval se Veragin a přiklusal s Herkulem vedle ní . Aranis zamrkala a odtrhla svou mysl od jednoro žce.

„Ano?“

„Mrzí mě , že jsem na tebe předtím křičel. Nechápal jsem, co chceš dělat a proč jsi mi nedovolila to zvíře zabít. Ale teď už tomu rozumím… promiň… , “ omlouval se trochu rozpačitě.

„To nic, Veragine. Opravdu,“ usmála se. Chvíli bylo ticho a Aranis se zdála být myšlenkami úplně někde jinde.

„Není ti nic?“ zeptal se po chvíli váhavě Veragin.

„Poslední dobou mi připadá , jako by ses kv ůli něčemu… trápila.“

Princezně se na tváři objevil něžný úsměv a pohlédla Veraginovi zhluboka do očí .

„Nevím, co mě vlastně trápí , Veragine. Nejsp íš si začínám doopravdy uvědomovat, co mě čeká . Od nalezen í jednorožce a spojení s jeho mocí a duší , se c ítím… jiná…

Dívám se teď na svět trochu jinak. Cítím, jako bych najednou všemu rozuměla. Jako bych pochopila pravý smysl života, země … p řírody… Cítím se zkušenější a moudřejší , siln ější…Je to zvláštní a nový pocit, na který si musím zvyknout. A navíc mi dělá starosti moc dobra, která teď dřímá v mém nitru. Nemusíš si o mě dělat starosti, chce to jen čas.“

„Asi si neumím představit, čím teď procházíš . Je to na m ě všechno moc složité . Ale ty to jist ě všechno dokážeš pochopit a smířit se s tím. Ty ano, Aranis. Nikdy jsem nepotkal nikoho, kdo by měl tak velké srdce, jako ty. To je nejspíš také hlavní důvod, proč tě miluju…“

Aranis na to nic neřekla. Jen se sklíčeně opět zadívala na jednorožce. Veragin ji však něžně vzal za ruku. Její malá ručka nebyla v jeho silné a mužné dlani skoro ani vidět.

„Ehrm, ehrm!“ odkašlal si Snížek, sedící Veraginovi v klíně , „nemohli byste si to nechat na někdy jindy?! Začíná se mi dělat docela špatně . “

„To už přeháníš , Sn ěhu!“ obořil se na něj Veragin.

„Tak nás neposlouchej, když ti to tak vadí!“

„To nejde, když ti sedim přímo pod nosem!“ ohradil se Snížek nakvašeně.

„Tak si jdi po svých!“

„Klidně , ale ty pitom ý koně jdou hrozně rychle! Kdo jim má stačit?!“

„No tak radši ztichni a všímej si svýho!“ usadil ho konečně Veragin.

Aranis se při pohledu na ty dva pobaveně rozesmála. Vypadali opravdu komicky, když se pošťuchovali.

Najednou jí přistál na rameni Donit. Protáhl si svá stříbřitě šedá křídla a elegantně je složil k tělu. Aranis ho pohladila po hebkém peří.

„Je to zvláštní , ale od doby, kdy se k n ám Donit přidal, jsem se s ním ještě nedokázala spojit myslí… , “ řekla zamyšleně.

„No a?“ odsekl nechápavě Snížek.

Veragin po něm šlehl zlostným pohledem a poopravil jeho nezdvořilou otázku.

„A co to znamená?“

„No, zvířata obvykle nedokážou vědomě zablokovat svou mysl,“ vysvětlovala Aranis.

„Když se spojím s jejich myšlenkami, jsou vždy čisté a upřímné . Nedok ážou lhát nebo zapírat. A jejich mysl je otevřená . Zv ířata ji zkrátka nedokážou před někým nebo něčím uzavřít. Jen když jsou vyděšená nebo rozzuřená , pak je t ěžší do jejich vědomí proniknout, protože se jejich myšlenky zaostřují jen na ten jeden konkrétní podnět, který je tolik vyděsil nebo rozzuřil. Jejich mysl je pak zaplavena jen strachem či zlobou a odmítají přijmout cokoli jiného.

Ale Donit mě do své mysli nepouští úmyslně . On dok áže své myšlenky uzavřít. Dokáže vycítit, že se chystám do jeho vědomí vstoupit. A toto dovedou poznat jen kouzelné bytosti… zvířata s kouzelnou mocí nebo s kouzly v krvi.“

Zaujatě si Donita prohlížela.

„Třeba i ty Snížku. Možná o tom ani nevíš , ale svou mysl p řede mnou umíš uzamknout a už jsi to několikrát nevědomě udělal.“

„Já? To jako fakt?“ divil se Snížek. „A to ses mi jako už někdy pokoušela dostat do hlavy?“

„Ano. Párkrát jsem to ze začátku zkoušela. Ale už je mi jasné , že se mi to nepodaří . Cht ěla jsem jen vyzkoušet komunikovat s tebou pomocí myšlenek.“

„Aha… Hm, ale to radši ne,“ usoudil kočkoroh vzápětí , kdy ž si uvědomil, jaká všechna tajemství by mohla Aranis v jeho hlavě objevit.

„Jak si přeješ , “ usmála se dívka.

Hlas z minulosti

D en se chýlil ke konci a na obloze se za celé odpoledne objevily první mraky. V dáli se rozkládaly vysoké kamenné skály, po kterých se proháněly Trixi – malé stádo horských koz. Vpředu se táhlo široké pole s vysokým obilím sytě oranžové barvy, na jehož konci stála vesnice Nina.

„Výborně . Tak jsme tady, “ pochvaloval si spokojeně Falien.

„Až projedeme vesnicí , budeme muset projet p řes přítok řeky Milii do Rubínového údolí . “

Když se přiblížili k vesnici Nina, obloha už zářila teplými, červeně purpurovými a fialkovými barvami, pohlcujícími celé pole s oranžovým obilím, které teď vypadalo, jako by rudě hořelo.

Už na první pohled se zdála být vesnice velmi chudá a stará . Byla zcela jin á než vesnice Ismires, která oplývala krásou. Nina vyhlížela dost zchátrale. Domy zde byly sice stejného stylu jako v Ismires (nízké a dlouhé , se st řechami obvykle porostlými mechem), ale bylo na nich něco divného. Až když všichni opatrně vstoupili do vesnice, uvědomili si, co ji dělá tak zchátralou a bez života. Nina byla totiž vypálená . N ěkteré ohořelé domy byly zcela rozpadlé . Tr áva všude kolem byla spálená a ušlapaná , stejn ě jako hlína na cestě.

„Co to má znamenat?“ zašeptal zmateně Falien. „Co se tu u všech Akeltas stalo?“

„Vesnici někdo vypálil. A muselo to být nedávno. Domy jsou čerstvě ohořelé , “ oznámil chladně Veragin a seskočil z koně . Ostatn í ho následovali, jen Snížek zůstal v sedle.

„Že by kirlopové?“ napadlo Lavril.

„Možná , “ připustil Eleas. „Ale spíše to vypadá , že celá vesnice čistě shořela. Nevidím žádné známky boje.“

„Ne, po kirlopech ani stopy,“ vložil se do debaty opět Veragin, který prsty prozkoumával udusanou zem.

„Tady pobíhala spousta lidí . Ale žádné velké nestvůry. Ne, kirlopové ne.“

„Tak kdo tedy? A proč? A kde jsou všichni lidé? Přece nemůžou být všichni mrtví… , “ strachoval se Temas a rozhlížel se po vesnici, ale protože se rychle smrákalo, moc toho, kromě domů kolem, neviděl.

„Princezno? Co je to s vámi?“ ozval se znenadání Falien a chytil v podpaždí Aranis, která se málem skácela k zemi.

„Proboha… , “ hlesla Aranis a snažila se popadnout dech. Opírala se o Faliena a dlaně tiskla ke svému čelu.

„Co se děje? Aranis?“ přispěchal k ní rychle Veragin.

„Ach bože… ne… , “ sténala tiše, jako by byla uvězněna ve své vlastní hlavě a nic kolem sebe nevnímala.

„Aranis!“ křikl na ni ustaraně Veragin a uchopil ji za ruce, takže jí je odtrhl od hlavy.

„Smrt… , “ zašeptala Aranis a upřela na něho své vyděšené , velk é modré oči.

„Smrt… všude kolem… je všude… všude tady… smrt!“

„Cože?“ nechápal Falien a ve tváři se mu začínala pomalu zračit hrůza.

Hned nato k ní rychle přiskočil Eleas.

„No tak, jen klid, Aranis. Vzpamatuj se!“

„Cítí mrtvé , “ vysvětlila Lavril zmatenému Falienovi a Temasovi a přichystala si luk.

„Jsou všude! Spousta mrtvých… , “ vydechla nakonec Aranis, ale zdálo se, že už se zas začíná vracet do normálního světa.

„To je v pořádku,“ pohlédla vděčně na Faliena, který ji celou dobu podpíral, a opatrně se zas postavila na vlastní nohy.

„Cítím je všude kolem… zemřela tu spousta lidí…“

Temas se zatvářil zmateně a vyděšeně zároveň .

„Ale jak… jak to víte?“

„To je složitější!“ osopila se na něj nedůtklivě Lavril.

„Aranis dokáže vycítit smrt stejně jako život. Patří to k její moci královny země!“

„Pojďte, půjdeme dál,“ vyzval je mírně Eleas.

Aranis se zemdleně chopila jeho paže a všichni pokračovali v chůzi.

„Doufal jsem, že se tady najíme v nějaký pěkný hospůdce a místo toho nás tady nejspíš obklopujou mrtvoly! To se mi nelíbí! Pojeďme pryč!“ kňoural roztřeseně Snížek. „Veragine, prosím, pojeďme odsud!“

„Ne, Sněhu. Ještě ne. Musíme zjistit, co se tu stalo. I když se obávám, že začínám tušit, oč se tu jedná… , “ odpověděl mu tichým hlasem Veragin a vedl Herkula se Snížkem v sedle hlouběji do vesnice, kterou už zahalovala černá tma, nasáklá vůní smrti. Jediným světlem jim byl velký jasný měsíc a stříbřitá zář jednorožce.

„Je to tu dost stra-strašidelný , že jo?“ koktal Snížek a strachem mu drkotaly zuby.

„Už jsem říkal, že se mi to tu vůbec nelíbí? Po-pojeďme pryč , ne ž se objeví nějaká pří-příšera a já vás budu muset zachraňovat!“

„Ale snad by se náš chrabrý a odvážný sir Snížek nebál!“ začal si ho dobírat Veragin a ve tváři se mu objevil posměšný úšklebek.

„Tiše!“ okřikla je Lavril.

„Myslím, že jsme dorazili na jakési malé náměstí . V še je tu spálené , domn ívám se, že jsou opravdu všichni mrtví . “

Uprostřed malé návsi stála měsíčním jasem ozářená velká kamenná studna, nad kterou se tyčil vysoký dubový kmen. Dříve to býval zdravý a mladý strom, teď byl ale ohořelý a holý , bez v ětví a listů . Naproti studni st ály dvě rozpadlé lavičky. Kolem celého náměstíčka byly ohořelé a polorozpadlé domy a v každém rohu náměstí se tyčil vždy jeden silný strom.

„Podívejte! Támhle na tom stromě něco visí , “ upozornil tiše Temas ostatní a ukázal na tlustý dub u rozpadlého domu. Tento strom byl jako jediný zdravý a živý . Zcela nepoznamenan ý ohněm. A opravdu na něm bylo něco zavěšeného. Ale z té dálky a ve tmě , kter á se zdála být stále hustší , se dalo t ěžko rozpoznat, co to je.

Všichni tedy vykročili nejistým krokem k onomu stromu. Ale to, co tam spatřili, by raději nikdy neviděli.

„Ach proboha!“ zvolala Aranis ještě dřív, než stačili rozpoznat, co je na silné větvi stromu pověšené.

„Co se děje?“ zeptal se jí ihned Eleas.

„To je strašné… strašné… , “ začala panikařit elfka a couvat nazpátek.

„Aranis! Co je to s tebou?“ divil se Veragin a ustaraně pohlédl na Elease, který byl stejně zmatený.

„Já vím, co to je… , “ šeptla zděšeně , kdy ž vtom se zvedl vítr. Jeho závan k nim přinesl zápach popela ze shořelého dřeva. Ale mimo to bylo ve vzduchu cítit i něco jiného. Puch ohořelého masa se teď vznášel všude kolem a přebíjel všechny ostatní vůně a pachy vesnice.

„U svatého jednorožce… , “ zděsil se Temas s pohledem upřeným na strom. Pomalu k němu přiklusal blíž a vzápětí i na svých čtyřech nohou mírně zavrávoral. Otočil se k ostatním s hrůzou a odporem ve tváři:

„Jsou to lidé . Na t é větvi jsou oběšeni lidé…“

Všichni strnuli. Po chvíli vzpamatovávání opatrně přistoupili ke stromu. Aranis se třásla po celém těle – věděla, co tam spatří.

Na prostřední silné větvi byla na provaze pověšena tři těla se smyčkou kolem krku. Na první pohled bylo jasné , že už jim není pomoci. Zčernalá těla byla ohořelá na kost, ale i tak bylo poznat, že se jedná o mladého muže, ženu a asi devítiletého chlapce, který byl pověšený mezi nimi. Byl to příšerný pohled. Nebylo jisté , zda ti t ři nejdříve uhořeli, a až pak byli oběšeni, nebo jestli byli oběšeni a pak upáleni. Zápach z jejich ohořelých těl byl nesnesitelný .

„Asi budu zvracet… , “ zakňoural Snížek a zabořil se ještě hlouběji do Herkulova sedla.

„Kdo mohl něco tak krutého a ohavného udělat? To nemohl být člověk… taková krutost se snad ani v lidském nitru nemůže skrývat,“ vzlykla Aranis a s beznadějí v očích hleděla na nevinné oběti.

„Cítím… cítím jejich bolest, strach a utrpení , s jak ým umírali…“

Veragin už ten pohled nemohl vydržet a odvrátil se stranou. Pohladil svého koně po hřívě a zahleděl se někam do tmy.

Snížek se vynořil ze sedla, zadíval se na mladíka a spatřil, jak se v jeho obličeji střídá nenávist a zloba s lítostí a výčitkami.

„Veragine? Ty víš , čí je to práce, že?“

„Ovšem, že to vím, Sněhu… , “ zabručel Veragin tichým hlasem, aby je ostatní neslyšeli. „Na něco takového se nedá zapomenout. Tohle dílo se nedá nepoznat…“

„Dělá to naschvál! Chce ti oživit minulost! Tohle má být určitě znamení! Znamení pro tebe… , “ šeptal Snížek a jeho velké zelené oči v husté černé tmě přímo zářily.

„Já vím, ale já na jeho hru nepřistoupím. Nepřinutí mě , “ řekl rozhodně Veragin a zadíval se Snížkovi upřeně do očí . „Musím ho zastavit. Tohle musí přestat. Musí pochopit, že já už jsem se rozhodl a on to nemůže zvrátit.“

„Jo! Přesně tak! Jestli si myslí , že tě tímhle k něčemu donutí , tak to je na omylu! “

„Ano, ale nesmíme ho nechat, aby něco takového dělal dál.“

„Kdo aby co dělal? Ty snad víš , kdo tohle v šechno spáchal?“ ozval se Falienův podezřívavý hlas. Veragin se prudce otočil.

„Ne, nevím. Ale zřejmě nějaký netvor ve Valgarových službách.“

„Ale jaký a proč?“ uvažoval Eleas, přičemž Falien nepřestával probodávat Veragina nedůvěřivým pohledem.

„Vždyť na ničení vesnic Lilandgarie tu má Valgar přeci kirlopy. Ale po těch tu není ani stopa. Tak proč by na jednu obyčejnou vesnici posílal někoho jiného? A proč tu ten někdo zanechal ty oběšence? Připadá mi, jako kdyby to bylo schválně . Ten n ěkdo musel vědět, že sem přijdeme a uvidíme to. Někdo chtěl, abychom to viděli…“

„Ale proč?“ nechápala roztřesená Aranis.

„Musel to být ten muž s Dargwlky,“ usoudila Lavril zamyšleně . „Kdo jiný? Je jasné , že po nás jde. Má přece za úkol získat jednorožce pro Valgara, aby mohl být Golrog osvobozen. Možná , že nám takhle zanechává jen jakási znamení . Mo žná , že se nám takto vysmívá a někde na nás čeká . “

„Je to možné …, “ souhlasil se svou sestrou váhavě Eleas.

„Ale co je to za netvora, když dokáže být takhle krutý a nelítostný?“ nechápal Temas.

„To je právě to nejhorší , “ pokračovala Lavril.

„Nevíme, co je zač . Nev íme, jakou mocí vládne. Nevíme, jaký nepřítel to proti nám vlastně stojí , co od n ěj můžeme čekat. Nevíme o něm nic.“

„Je to nejspíš nějaký čaroděj nebo zaklínač , “ vložila se do hovoru Aranis.

„Použil na svou ochranu přede mnou ohnivou kopuli. Takže asi ovládá moc ohně , nebo to mo žná bylo jen nějaké kouzlo. Možná nevládne žádné určité moci. Jen využívá různá kouzla. Nebo možná … “

„Těch možná je zkrátka příliš mnoho. Musíme být připraveni na vše,“ shrnul to celé Eleas a ještě jednou pohlédl na spálená těla na větvi.

„Takže už můžeme jet? Prosííím!“ škemral Snížek.

„Měli bychom je řádně pohřbít,“ navrhl Falien a ostatní s ním, i když ne příliš nadšeně , souhlasili.

Veragin se vy šplhal na strom a odřízl těla z větve. Poté Aranis svou mocí země vyhloubila pod stromem tři jámy a společně do nich těla uložili a pokryli hlínou. Aranis ještě pomocí malého kouzla vytvořila na hrobech fialové květy elfské květiny Ilumiell, kterou podle pověsti stvořil pták Fénix z Fialového plamene po smrti první královny elfů . Ilumiell m ěla dlít na jejím hrobě po celé věky a nikdy neuvadnout. A tak se Ilumiell stala smuteční květinou elfů , kter á rostla na všech jejich náhrobcích, stejně , jako nesmrteln á rostlina Meandra rostla na hrobech dávných lidských králů . I na hrob ě Prvního krále Eoglina. Meandra však nebyla typickou smuteční rostlinou jako Ilumiell. Lidé ji zasazovali na hroby, protože nikdy nezemřela, stejně jako jí zdobili své domy.

Nakonec zbývalo pronést pár slov, která se obvykle říkají na pohřbech.

Obřad jim zabral skoro celou noc, takže když skončili, už svítalo. Všichni byli velice unavení , ale p řáli si jediné: dostat se už konečně z této vesnice pryč .

Proto ihned nasedli na kon ě a vyjeli k Rubínovému údolí.

Rubínové údolí

„ M ám hlad a chce se mi spát,“ bručel podrážděně Snížek.

Byli už zhruba dva kilometry za vesnicí Nina a skoro všichni spali v sedle. Jen Donit byl stále plný síly a tiše jim kroužil nad hlavami.

„Nemůžeme na chvíli zastavit?“ skučel dál Snížek.

„Má pravdu,“ usoudil Eleas, „odpočineme si a najíme se.“

„No konečně dostal někdo skvělej nápad!“ zaradoval se kočkoroh.

„Počkat!“ zarazila je Lavril a napřímila se v sedle. „Slyšíte…?“

„Co zas?!“ zakňoural otráveně Snížek a stočil oči v sloup.

„Ano, to je řeka. Slyším hučet proud vody!“ objasnil ihned všem Veragin.

„Přesně tak! To znamená , že jsme asi tak necelé dvě míle od pramene řeky Milie, za kterou už se nachází Rubínové údolí . Je ště chvíli a můžeme si odpočinout tam.“

„To je pravda. Ještě chvíli to vydržíme,“ souhlasil nakonec Eleas a všichni pobídli koně do kroku.

„No to snad ne! Já umírám hlady!“ ječel Snížek, ale nikdo ho neposlouchal.

Jen Veragin, sedící s ním v sedle, na něj zasyčel:

„Tak už mlč , Sn ěhu!“

Všude kolem se rozkládaly rozlehlé pláně a pole. Krajina se barvila všemi odstíny zelené a čím dál více se začaly objevovat husté keře a aleje listnatých stromků s růžovými a zlatavými korunami. Na obloze se líně proháněly sněhobílé obláčky vypadající jako dovádějící zajíci. Náhle se přihnal další velký mrak v podobě mohutného draka a zajíce od sebe rozehnal. Nakonec se ten velký dračí mrak rozplynul na tři malé mráčky, které se teď podobaly poskakujícím veverkám.

Aranis měnící se mraky se zájmem pozorovala. Ze všech sil se snažila soustředit svou mysl jen na honící se veverky, ale nešlo to. Před očima se jí stále vybavovaly obrazy oběšené rodiny. A hlavou jí probíhala otázka: K de teď ten, kdo vypálil Ninu, asi je?

Odvrátila hlavu od oblohy a pohledem spočinula na jednorožci, běžícím po její levici. Zdálo se, že závodí s větrem. Pobíhal kolem dokola po rozlehlých pláních a užíval si toho, jak mu vítr cuchal hřívu. Každičký sval jeho ladného těla se napínal v hravém trysku. Dlouhé štíhlé nohy vznešeně dopadaly jedna za druhou na zem, od které se vzápětí odrazily a nabíraly stále větší rychlost. Zdálo se, jako by se lesklá kopyta ani nedotýkala trávy, jak byly pohyby lehké . Slunce se odr áželo od jeho zlatého rohu, který zářil do všech stran.

Aranis ho pozorovala s obrovským obdivem. Jak moc mu teď záviděla. Kdyby tak mohla být stejně svobodná a nespoutaná jako on. Povznést se nad všechny problémy a necítit ve svém srdci nic než dobro a lásku.

Podívala se vedle sebe a zjistila, že není sama, kdo jednorožce pozoruje. Také Temas na něj hleděl s úžasem a úctou. Stejně jako Eleas, který jednorožce také nespouštěl z očí.

Donit zakroužil vysoko na obloze a pak se s hlasitým pískáním snesl nad běžícího jednorožce. Ten jen pohodil hlavou na pozdrav a Donit se zase vznesl k oblakům. Aranis věděla, že v Donitovi je něco mnohem víc, než v obyčejném sokolovi. Tušila, že je na jejich cestě nedoprovází náhodou . D ávno už je mohl opustit, ale neudělal to. A zdá se, že to ani nemá v úmyslu.

Netrvalo dlouho a objevil se pramen řeky Milie. Byl ovšem mnohem užší a zdaleka nebyl tak hluboký jako pramen v Zerovském lese. Tento pramen se podobal spíše většímu potoku, z něhož vykukovala spousta kamenů , o kter é se rozrážela klidně proudící voda. Sluneční paprsky se zrcadlily na jeho hladině a vysoká tráva na kraji břehu se vlnila v mírném vánku.

„Tak, a teď už se můžeme konečně najíst?!“ zaskuhral podrážděně Snížek, hned jak koně zastavili na břehu řeky. Herkules divoce pohodil hlavou a mírně se vzepjal. Snížek vyletěl ze sedla a rozplácl se na zemi jako velká brambora. Veragin se rozesmál a Herkula uklidnil.

„Co to sakra to pitomý zvíře vyvádí?!“ vyjekl kočkoroh, natažený v ševelící trávě .

„Chce nás snad zabít?! Teď jsem si kvůli němu pocuchal srst!“

„Nejspíš už nemohl vydržet to tvé věčné kňourání , Sn ěhu!“ chechtal se pobaveně Veragin.

„AU!“ zapištěl náhle Snížek a tlapkou si hladil chlupatý zadek.

„Co zas?!“

„Myslím, že se mi dělá boule na zadku! Au… Pitomej kůň!“ skučel dál Snížek a Veragin jen otráveně obrátil oči v sloup.

Eleas mezitím seskočil z koně a začal pátrat ve Falienově brašně přehozené přes Kymova záda.

„Á! Tady! Myslím, že tohle by ti mohlo spravit náladu, chrabrý Snížku!“ zasmál se elf a hodil kočkorohovi sušenou rybu.