DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

www.egmont.cz

Mé rodině

Copyright © John Flanagan 2013

Cover Illustration  © Jan Patrik Krásný 2014

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXIV jako svou 3951. publikaci

Z anglického originálu Ranger’s Apprentice:The Royal Ranger přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technická redaktorka Alena Mrázová

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

Tisk Finidr, s.r.o.

TS 14. První vydání

ISBN 978-80-252-2834-0

Jedna

Na scanlonském statku měli chudou sklizeň. Pšenice se urodilo přinejlepším poskrovnu a jabloňové sady napadla plíseň, takže tři čtvrtiny skvrnitého ovoce shnily na stromech.

V důsledku toho čekaly nájemce, zemědělské nádeníky, sadaře a sběrače ovoce krušné časy do příští sklizně, během nichž nebudou mít ani zdaleka dostatek jídla.

Pan Dennis ze scanlonského sídla měl laskavé srdce. Byl rovněž praktický, takže když mu dobrosrdečná povaha velela, aby pomohl nájemcům v nouzi, jeho rozum v tom spatřoval obchodní prozíravost. Kdyby nájemci a nádeníci strádali, pravděpodobně by se odstěhovali a hledali by si práci v méně postiženém kraji. Až se potom na Scanlonu zase povede lépe, byl by při žních nedostatek pracovních sil.

V průběhu let si pan Dennis slušně nahospodařil a mohl bez nesnází přečkat zlé časy. Věděl však, že lidé, kteří pro něho pracují, takovou možnost nemají. A proto se rozhodl, že něco z nashromážděných prostředků vynaloží v jejich prospěch. Zřídil kuchyni pro nádeníky, platil ji ze svého a umožnil přístup všem chudým, kteří žili na jeho pozemcích. Postaral se tak, aby jeho lidé dostávali alespoň jednou za den pořádné jídlo. Nebylo nijak velké – obvykle jen polévka nebo ovesná kaše – bylo však teplé, výživné a vydatné a pan Dennis věřil, že utracené peníze se mu bohatě vrátí v podobě oddanosti nájemců i pracovníků.

Kuchyně stála na louce před statkem. Byly to řady stolů na trnožích, lavice a velký stůl, u kterého se vydávalo jídlo. Před nejhorším počasím ji chránila plátěná střecha rozprostřená na kůlech, takže vzniklo cosi jako velký stan. Boční strany měla jídelna otevřené, což znamenalo, že za špatného počasí se kolem stolů proháněl vítr a déšť. Venkované však nejsou z cukru a tohle bylo pořád mnohem lepší než jíst pod širým nebem.

Název kuchyně nebyl vlastně správný. Veškeré vaření probíhalo ve veliké kuchyni panského domu a jídlo se nosilo ven, kde ho rozdávali hladovým nájemcům a příslušníkům jejich rodin. Nádeníci věděli, že jídlo dostávají zdarma. Platila však zásada, že každý, kdo si mohl dovolit drobně přispět, tak učinil. Převážně se jednalo o několik měďáků nebo věcnou protihodnotu – párek králíků či divokou kachnu chycenou na rybníce.

Kuchyně měla otevřeno po dobu dvou hodin před setměním, aby se lidé večer najedli a mohli v noci klidně spát, aniž by jim hlad svíral útroby. Už se skoro stmívalo, když se k obslužnému stolu protlačil jakýsi cizinec.

Byl to chlap jako hora, se špinavě světlými vlasy sahajícími po ramena. Na sobě měl koženou kazajku jako vozka, za opaskem zastrčený pár hrubých rukavic a vedle pouzdro, které obsahovalo dýku s těžkou čepelí. Jeho oči neustále přejížděly ze strany na stranu a nikdy dlouho neutkvěly na jednom bodě, takže mu to propůjčovalo slídivý výraz.

Správce pana Dennise, dohlížející na obslužný stůl, na něho podezíravě hleděl. Kuchyně pro nádeníky byla určena místním obyvatelům, nikoli pocestným, a tohohle muže nikdy předtím neviděl.

„Co tady chcete?“ zeptal se tónem zdaleka ne přátelským. Vozka přestal na pár vteřin rejdit očima po okolí a upřel je na správce před sebou. Už měl na jazyku vzteklou útočnou odpověď, ale správce byl pořízek a za sebou měl dva statné pomocníky, patrně pověřené dohlížením na pořádek. Trhl hlavou ke kotli s hustou polévkou, zavěšenému nad ohněm za obslužným stolem. „Jídlo chci,“ odsekl hrubě. „Celej den jsem o hladu.“

Správce se zamračil. „Můžete dostat polévku, ale budete muset zaplatit,“ odpověděl. „Zadarmo je jídlo jenom pro nájemce a pracovníky ze statku.“

Vozka se na něj zaškaredil, ale sáhl do umouněného váčku, který mu visel na opasku, a zašmátral v něm. Správce slyšel cinkat mince, jak se muž probíral obsahem váčku a některé nechal zase spadnout zpátky. Pak vysázel na stůl tři penigy.

„Stačí?“ zeptal se vyzývavě. „To je všechno, co mám.“

Správce nedůvěřivě nadzdvihl obočí. Na vlastní uši slyšel cinkání peněz pouštěných zpět do váčku. Měl za sebou ale dlouhý den a nechtěl si kazit náladu ještě nějakým handrkováním. Nejlepší bude dát tomu člověku trochu jídla a co nejdřív se ho zbavit. Pokynul dívce obsluhující u kotle s polévkou.

„Dej mu misku,“ řekl.

Nalila řádnou porci do dřevěné misky, postavila ji před muže a přidala skývu okoralého chleba.

Vozka se rozhlédl po stolech kolem sebe. Většina strávníků popíjela i korbel světlého piva. Nebylo na tom nic neobvyklého. Pivo bylo vcelku laciné a statkář soudil, že lidé potřebují jídlo něčím spláchnout. Za obslužným stolem stál soudek a od pípy zvolna ukapávalo pivo. Vozka kývl směrem k soudku.

„A co pivo?“ domáhal se.

Správce se poněkud prkenně napřímil. Mužovo chování se mu nelíbilo. Za jídlo sice zaplatil, ale směšnou částku, a za těch pár šupů dostával dobrou protihodnotu.

„To je za příplatek,“ oznámil. „Další dva penigy.“

Vozka s reptáním znovu zalovil ve váčku. Ani za mák se nezastyděl, že vytahuje další mince, když před chvílí tvrdil, že už žádné nemá. Hodil je na stůl a správce ukázal hlavou jednomu ze svých mužů.

„Dej mu korbel,“ vyzval ho.

Vozka si vzal svou polévku, chleba i pivo a bez dalšího slova odcházel.

„A že necháme děkovat,“ jízlivě prohodil správce, ale světlovlasý muž mu nevěnoval pozornost. Proplétal se mezi stoly a prohlížel si tváře osob, které u nich seděly. Správce ho doprovázel pohledem. Vozka očividně někoho hledal a stejně očividně doufal, že ho nenajde.

Pomocník, který načepoval pivo, přistoupil ke správci a polohlasně prohodil: „Vypadá, jak kdyby čekal, že se něco semele.“

Správce přitakal. „Radši ať se nají a jde si po svém. Už mu nenalévej, i kdyby nabízel, že zaplatí.“

Muž od obsluhy souhlasně zabručel a pak se otočil, protože ke stolu přišel jeden chalupník s rodinou a hladově hleděli na kotel s polévkou.

„Tak pojď, Jeme. Něco vám dáme, ať se s rodinkou nadlábnete, ne?“

Vozka se s miskou polévky a pivem zdvihnutými do výše, aby nevrazil do někoho z lidí sedících u stolů, propracoval až na samotný konec stanu, kousek od pískovcové zdi velkého panského domu. Seděl sám u posledního stolu, a před sebou měl výhled na všechny, kdo vcházeli do velkého otevřeného stanu. Pustil se do jídla, ale protože mu oči ustavičně ujížděly vzhůru a sledovaly vchod, bryndal si polévku do vousů a na oblečení.

Zhluboka si přihnul piva a očima neustále pátral přes okraj dřevěného korbele. Když ho zas postavil na stůl, zbývalo na dně jen na prst. Dívka z obsluhy, která procházela mezi stoly a sbírala prázdné misky, se zastavila a nahlédla do korbele. Viděla, že je v podstatě prázdný, takže pro něj sáhla. Vozka ji však zadržel a stiskl jí zápěstí nepřiměřeně velkou silou, že dívka až vyjekla.

„Nech to,“ poručil. „Ještě jsem nedopil.“

Vytrhla mu ruku ze sevření a ušklíbla se.

„Siláku,“ zabručela uštěpačně. „Tak si těch pár kapek teda dopijte.“

Rozzlobeně odcházela a ještě jednou se otočila, aby muže zpražila pohledem. Vtom jí po tváři přeběhl stín. Přímo za vozkovou lavicí stála postava v pláštěnce s kapucí. Dívka ji vůbec nespatřila přicházet. Jednu chvíli nebyl kolem vozky nikdo. Vzápětí se zjevil muž v pláštěnce, jako by vyrostl ze země. Potřásla hlavou. To je nesmysl, napadlo ji. Pak to znovu uvážila, protože postřehla, že pláštěnka je šedo-zelená a skvrnitá. Byla to hraničářská pláštěnka a lidé říkali, že hraničáři prý dokážou všemožné nadpřirozené věci – jako například libovolně se objevovat a mizet.

Hraničář stál těsně za vozkou. Prchlivý vozka o něm zatím nevěděl. Rysy nového příchozího se ukrývaly ve stínu kapuce. Vidět byl pouze ocelově šedý vous. Pak hraničář shrnul kapuci dozadu a objevil se zachmuřený obličej, tmavé oči a šedivé, nedbale zastřižené vlasy, které měly stejnou barvu jako vousy. Hraničář zároveň vytáhl zpod pláštěnky mohutný saxonský nůž, plochou stranou lehce poťukal na vozkovo rameno a pak ho tam nechal položený, tak aby ho vozkovy oči vnímaly.

„Neotáčej se.“

Vozka se na lavici napřímil a ztuhl jako prkno. Bezděčně se začal otáčet, aby se ohlédl na muže za sebou. Saxonský nůž ho klepl do ramene, tentokrát tvrději.

„Řekl jsem neotáčet.“

Příkaz byl pronesen mnohem ráznějším tónem a několik lidí v jejich okolí si výstupu, odehrávajícího se u zadního stolu, povšimlo. Přidušené mumlání hlasů zesláblo do ticha, protože zpozorněli i další. Všechny zraky se obrátily k poslednímu stolu, kde vozka seděl jako přimražený.

Kdosi z přítomných si domyslel, co znamenají ta šedo-zelená pláštěnka a saxonský nůž.

„Je to hraničář.“

Když vozka ta slova uslyšel, svěsil ramena a tváří mu projel polekaný výraz.

„Jste Henry Wheeler,“ promluvil hraničář.

Polekaný výraz se změnil v nejhlubší strach. Urostlý muž rychle vrtěl hlavou a odmítal to jméno, až samou horlivostí prskal.

„Ne! Já jsem Henry Miller! Máte nesprávnýho! Přísahám.“

Hraničář prohnul rty způsobem, který mohl znamenat úsměv. „Wheeler...Miller. To není moc velká vynalézavost, když má člověk v úmyslu změnit jméno. A měl ses zbavit i toho Henryho.“

„Nechápu, o čem to mluvíte!“ blekotal vozka. Začal otáčet tvář k muži, který ho obviňoval. Saxonský nůž mu znovu ostře klepl do ramene.

„Říkal jsem ti, aby ses neotáčel.“

„Co ode mě chcete?“ Vozkův hlas pronikavě stoupal. Přihlížející nepochybovali, že moc dobře ví, proč si podmračený hraničář vybral právě jeho.

„Třeba mi to dokážeš povědět sám.“

„Já nic neudělal! Ať je ten Wheeler kdo chce, já to nejsem! Říkám vám, že máte nesprávnýho! Povídám, nechte mě na pokoji.“

Snažil se, aby poslední slova zazněla rázně a pánovitě, ale žalostně neuspěl. Spíše než spravedlivé rozhořčení nevinného člověka mu z toho vyšlo provinilé škemrání o milost. Hraničář několik vteřin mlčel. Pak pronesl tři slova.

„Zájezdní hostinec Wyvern.“

Vina a strach se teď ve vozkově tváři zračily až příliš nápadně.

„Vzpomínáš si, Henry? Zájezdní hostinec Wyvern v Anselmském lénu. Před rokem a půl. Byl jsi tam.“

„Ne!“

„A co jméno Jory Ruhl, Henry? Pamatuješ? Byl to vůdce vaší bandy, že?“

„Nikdy jsem o žádném Jorym Ruhlovi neslyšel!“

„Ale já myslím, že slyšel.“

„Opravdu, nikdy! Nebyl jsem nikdy v žádným hostinci Wyvern a neměl jsem nic společnýho s...“

Velký muž se zarazil a uvědomil si, že se málem podřekl.

„Takže jsi tam nebyl a neměl jsi nic společného s... s čím přesně, Henry?“

„S ničím! Já nikdy nic neproved. Překrucujete moje slova! Nebyl jsem tam! Nevím nic o tom, co se tam stalo!“

„Ani o požáru, který jste s Ruhlem v hostinci založili? V tom požáru zahynula jedna žena, pamatuješ? Kurýrka. Dostala se ze stavení ven. Uvnitř ale zůstalo dítě. Nikdo důležitý, jen malá venkovská holka – tobě někdo takový ani nestojí za pozornost.“

„Ne! To jste si na mě vymyslel!“ hlasitě se bránil Wheeler.

Hraničář neúprosně pokračoval. „Jenže kurýrka si nemyslela, že na té dívce nezáleží, že? Vrátila se do hořícího domu, aby ji zachránila. Vystrčila ji ven oknem z horního poschodí, ale pak se zbortila střecha a ona sama zahynula. Teď si určitě vzpomínáš?“

„Já neznám žádný hostinec Wyvern! Nikdy jsem nebyl v Anselmském lénu. Máte nepravého –“

S rychlostí, která odporovala jeho rozložité postavě, byl vozka náhle na nohou a prudce se otočil doprava, aby se postavil čelem k hraničáři. Jakmile se pohnul, zároveň pravou rukou vytrhl z opasku dýku a máchl s ní šikmo vzhůru.

Jenže i když se snažil být rychlý, hraničář byl rychlejší. Jak se zoufalství ve Wheelerově hlase stupňovalo, očekával podobný projev odporu. Hbitě ukročil vzad a saxonský nůž vyrazil, aby zablokoval vozkovu dýku. Čepele do sebe narazily s hlasitým třesknutím a vzápětí hraničář zopakoval vozkův pohyb. Hbitě se otočil na pravé patě, saxonským nožem odstrčil dýku ještě kus dál a následným úderem levé ruky zasáhl naplocho dlaní Wheelerovu čelist.

Vozka překvapeně hekl a zapotácel se dozadu. Nohy se mu zapletly v lavici, zavrávoral a přepadl dopředu. Narazil do hrany stolu a pak se s žuchnutím zřítil na zem. Tam zůstal bez hnutí ležet.

Po trávníku se začala rozlévat hrozivá temná skvrna.

„Co se to tady děje?“ Správce vyšel zpoza obslužného stolu, s oběma pomocníky v patách. Upřel oči na hraničáře a ten vyrovnaně čelil jeho pohledu. Pak hraničář pokrčil rameny a ukázal ke ztichlé postavě na zemi. Správce přesunul zrak, poklekl a natáhl ruku, aby mohutné tělo obrátil.

Vozkovy oči byly doširoka otevřené. Úlek nad tím, co se stalo, mu ztuhl ve tváři. Hluboko do hrudi měl zabodnutou vlastní dýku.

„Upadl na nůž. Je po něm,“ oznámil správce. Zvedl hlavu k hraničářovi, ale v tmavých očích nespatřil ani vinu, ani lítost.

„Jaká škoda,“ pronesl Will Dohoda. Pak si přitáhl pláštěnku k tělu, obrátil se a dlouhými kroky zamířil pryč ze stanu.

Dvě

Východní oblohu barvily první proužky světla. V parku obklopujícím hrad Araluen začali ptáci zpěvem ohlašovat příchod nového dne – zpočátku jednotlivě či po dvou, ale postupně se spojili ve velký jásavý sbor. Tu a tam se některý ukázal, když při hledání potravy poletovali mezi roztroušenými stromy.

Velký hradní padací most byl v tuto dobu zvednutý. Nikoli náhodou, protože most se zvedal každý večer o deváté hodině, ačkoli Araluen žil už několik let v míru. Vládcové hradu dobře věděli, že mír může skončit bez varování. Jak před pár lety pravil král Duncan: „Na přílišnou opatrnost ještě nikdo neumřel.“

Přes hradní příkop vedl malý dřevěný můstek pro pěší, sotva víc než pár prken s provazovým zábradlím. V případě napadení se dal rychle vytáhnout. Na jeho vnějším konci hlídkovala dvojice strážných. Na hradbách byly samozřejmě další pozorovatelny. Dobře udržovaný park rozkládající se v okruhu několika set kroků kolem hradu i hustý les za ním pozorně sledovalo mnoho párů očí.

Jeden z mužů na hlídce u můstku šťouchl loktem do svého druha.

„Tady ji máme,“ řekl.

Z lesa se vynořila štíhlá postava a svižně kráčela po mírně svažité louce vzhůru ke hradu. Přicházející osoba měla na sobě tříčtvrteční koženou loveckou kazajku, staženou v pase, pod ní tlustou vlněnou košili s dlouhými rukávy a vlněné kalhoty. Ty byly zastrčené do kožených bot sahajících po kolena a vyrobených z měkké, nevydělané kůže.

Nic na přicházející postavě nenasvědčovalo, že se jedná o děvče. Obeznámenost strážného vycházela ze skutečnosti, že tohle se odehrávalo pravidelně. Patnáctiletá dívka se ke značné nelibosti svých rodičů často vykrádala z hradu, aby si zalovila v lesích. Hradní stráže to považovaly za zábavné. Všichni měli dívku rádi, byla chytrá, veselá a vždy ochotná podělit se o výtěžek úspěšného lovu. Takže strážní občas přimhouřili oko nad jejími odchody a příchody, i když se s tím nikde nechlubili. Její matka byla totiž princezna-regentka Kasandra, a nikdo z vojáků nižších hodností nehodlal riskovat, že ji popudí. Nebo jejího manžela, sira Horáce, prvního rytíře království.

Jakmile Maddie, či araluenská princezna Madelyn, abychom řádně uvedli její titul, došla blíž, muže na stráži poznala. Byli to dva z jejích oblíbenců a tvář se jí rozjasnila úsměvem.

„Dobré ráno, Lene. Dobré ráno, Gordone. Vidím, že jste měli klidnou noc.“

Strážný jménem Gordon jí úsměv oplatil. „Až do chvíle, Vaše Výsosti, kdy z lesa vyrazila udatná mladá bojovnice a ohrozila hrad,“ odpověděl.

Zamračila se na něho. „Co jsme si říkali o tom oslovení Vaše Výsosti? V pět hodin ráno zní trochu moc škrobeně.“

Strážný přikývl a opravil se. „Promiňte, princezno.“

Zalétl pohledem nahoru na hradby za sebou. Jeden ze strážných odtamtud mával, že princeznu rovněž poznali. „Počítám, že vaši rodiče nevědí, že jste si vyšla na lov?“

Maddie nakrčila nos. „Nechtěla jsem je obtěžovat,“ odvětila nevinně. Gordon povytáhl obočí a spiklenecky se usmál. „Na mě je dokonalé spolehnutí, vždyť víte.“

Strážný jménem Len rozpačitě pokrčil rameny. „V lese může být nebezpečno, princezno. Člověk nikdy neví.“

Dívka se usmívala. „Pro udatnou mladou bojovnici zcela jistě moc ne. Přece víte, že nejsem bezbranná. Mám saxonský nůž a prak.“ Dotkla se dlouhého dvojitého koženého řemínku, který měla volně zavěšený kolem krku. Pak hmátla do nadité lovecké brašny navlečené přes rameno, jako by si při zmínce o praku na něco vzpomněla.

„Mimochodem, ulovila jsem zajíce a párek divokých holubů. Nehodí se vám?“

Strážní si vyměnili rychlý pohled. Věděli, že kdyby se Maddie najednou vytasila na hradě s čerstvě ulovenou zvěřinou, následovaly by otázky, odkud ji má. Vzato z druhé strany byl však kousek čerstvého masa vítaným přilepšením k vojenské stravě. Gordon se rozmýšlel. „Holubi klidně, princezno. Ale zajíc? Kdyby někdo viděl, jak ho moje žena peče, mohl by si myslet, že jsem ho upytlačil.“

V okolí hradu měl právo lovit divokou zvěř, jako například zajíce, jenom král, jeho rodina, vyšší úředníci a bojovníci. Hraničáři pochopitelně lovili, kde se jim zlíbilo, s projevem mírné neúcty k takovým nařízením. Prostý lid měl dovoleno lovit menší zvířata jako holuby a kachny. Ale zajíc, to bylo něco jiného. Rolník nebo voják mohl za takovou věc dostat pokutu. Maddie velkoryse mávla rukou. „Když se někdo zeptá, řekni, že ho máš ode mě. Já to potvrdím.“

„Nerad bych, abyste kvůli mně měla nepříjemnosti.“ Gordon s rukou napůl nataženou po zajíci pořád váhal.

Maddie se bezstarostně zasmála. „Nebude to poprvé. A nejspíš ani naposled. Vezmi si ho. A ty si vezmi holuby, Lene.“

Strážní se nakonec podvolili, vzali si úlovek a svorně děkovali. Maddie jejich vděčnost odmítala.

„To nestojí za řeč. Já to nechci vyhodit, to by bylo plýtvání dobrým jídlem. A vy mi ušetříte hromadu vysvětlování.“

Vojáci schovali úlovek do malé strážní budky, která jim poskytovala útočiště za špatného počasí. Maddie mužům zamávala, přeběhla lávku a prošla vrátky vedle hlavní brány do hradu. Strážní se jeden na druhého usmáli. Byla to jedna z radostí, kterou přinášela služba na venkovním stanovišti.

„Je to hodná holka,“ prohodil Len.

Gordon, který byl o nějaký ten pátek starší, souhlasil. „Jako její matka,“ řekl. Pak zamyšleně dodal: „Upozorňuju tě, že když se jako malá vytrácela z hradu princezna Kasandra, tak místo zvěře stopovala nás.“

Len se zatvářil udiveně. „Vážně? Tak to jsem neslyšel.“

„No jo.“ Gordon pokyvoval hlavou a zavzpomínal. „Cvičila se ve stopování na strážných. Taky měla prak a trefovala se nám do hrotů kopí. Bylo to hotové peklo, než jsme si na ty její vylomeniny zvykli.“

Len se pokoušel porovnávat současnou princeznu Kasandru – prozatímní vládkyni království – s obrázkem nezvedené uličnice, která je postrachem hradních stráží, jak ji právě vykreslil jeho druh.

„To by do ní člověk dneska vůbec neřekl. Je taková klidná a důstojná, že?“

Tři

„KDE JSI U VŠECH HOROUCÍCH PEKEL BYLA?“ domáhala se klidná a důstojná princezna Kasandra.

Maddie ztuhla hrůzou, když se matčina slova rozlehla salonem královských komnat.

Vystoupala po špičkách schodištěm do věže a tiše se vplížila dovnitř – dávala si pozor při nadzvedávání petlice na dveřích a pak je rychle otevřela, aby veřeje nestihly táhle zaskřípat. Místnost byla temná, okna zatažená těžkými závěsy a v krbu doutnalo jen pár žhavých uhlíků.

Dívka se zastavila těsně za dveřmi, se smysly naladěnými na každý zvuk či náznak přítomnosti jiné osoby. Než se předtím pustila po schodech, zula si boty a teď je držela v levé ruce. Spokojená, že rodiče v ložnici ještě spí, začala opatrně našlapovat po hustém koberci směrem ke své komnatě.

Vzápětí ji matka – v umění nečekaně překvapit své dítě stejně zběhlá jako většina matek – polekala, když spustila rozzlobené láteření.

Maddie ztuhla uprostřed kroku, s jednou nohou zvednutou nad kobercem. Horečně se rozhlížela po místnosti. Byla přesvědčená, že tam nikdo není. Teď však rozeznala ve velkém křesle s vysokým opěradlem nejasný matčin obrys.

„Mami!“ vzpamatovala se rychle. „Tys mě ale vyděsila!“

„Já vyděsila tebe?“ Kasandra vstala z křesla, přešla pokoj a postavila se před svou dceru. Na sobě měla noční košili a přes ni tlustý župan na ochranu před chladem. Oku pozorovatele by neunikla podobnost mezi oběma ženami. Obě byly malé, štíhlé a s půvabným držením těla. Obě zelenooké a s hezkou tváří. A obě měly stejně odhodlaný sklon brady. Lidé je občas omylem považovali za sestry a nebylo na tom nic zarážejícího. Obě měly stejnou záplavu světlých vlasů, i když v případě Kasandry teď už místy protkanou šedivými nitkami, jež svědčily o starostech, které jí v posledních třech letech přinášel náročný úkol spravovat království místo nemocného otce.

„Já že vyděsila tebe?“ opakovala z těsné blízkosti a její nevěřícný hlas vystoupal o několik tónů výš.

„Já myslela, že spíš,“ pravila Maddie s pokusem o nevinný úsměv. Ve skutečnosti věděla, že když před pár hodinami opouštěla královské komnaty, matka spala. Nakoukla totiž do ložnice rodičů, aby se o tom ujistila.

„Já zas myslela, že spíš ty,“ oponovala matka. „Matně si vzpomínám, že v devět hodin večer jsi měla plnou pusu řečí, jak jsi unavená.“

Předstírala zazívání od ucha k uchu. Maddie měla nepříjemný pocit, že je to vynikající napodobení jejího vlastního výkonu ze včerejška.

„Já jsem tááák unavená!“ napodobovala ji dál Kasandra přehnaně tenounkým dívčím hláskem. „Asi si musím jít hned lehnout.“

„Aha... ano,“ řekla Maddie. „Totiž, já jsem se v noci vzbudila. Měla jsem hlad, tak jsem si šla dolů do kuchyně pro něco k jídlu.“

„A vzala sis na to vysoké boty,“ poznamenala Kasandra. Maddie sjela očima k botám, jako by je viděla poprvé v životě. „Ehm... nechtěla jsem umazat celý koberec od bláta,“ řekla rychle. Až moc rychle. Ukvapená řeč se často může nevyplatit.

„To jako od bláta z kuchyně,“ nevzrušeně prohodila Kasandra.

Maddie otevřela pusu k odpovědi, ale nenapadalo ji, co na to říct. Zase ji zavřela.

„Madelyn, přeskočilo ti snad?“ neudržela se Kasandra a hněv se konečně vyvalil jako voda z protržené hráze. „Jsi princezna, jednou po mně zdědíš trůn. Nemůžeš se uprostřed noci potloukat po lese. Je to prostě moc nebezpečné!“

„Mami, vždyť je to jenom les. Ten není nebezpečný. Já vím, co dělám. Viděla jsem jezevce,“ dodala, jako by tím ospravedlňovala své počínání.

„No jistě, když jsi viděla jezevce, tak tím se všechno napraví!“ Kasandřina jízlivost šlehla jako rána bičem. „Proč jsi o tom jezevci nezačala hned? Teď se můžu vrátit do postele a klidně spát, protože vím, že ti žádné nebezpečí nehrozilo. Jak by taky mohlo, když jsi viděla nějakého zatraceného jezevce!“

„Matko...,“ začala Maddie tónem, který naznačoval, že matka nemluví rozumně. Oslovení „matko“ používala pouze tehdy, když ji vyvedlo z míry chování, které považovala za posedlost přehnanou péčí. Kasandra to moc dobře věděla a v očích jí zlostně blýsklo.

„A laskavě mi neříkej matko, Madelyn!“ vypálila.

Madelyn narovnala ramena a trošičku se vytáhla. Byla o tři čtvrtiny palce menší než matka a v podobných okamžicích měla pocit, že ji ten rozdíl znevýhodňuje.

„A ty mi zas neříkej Madelyn!“ odsekla prudce.

Kasandra ji oslovovala celým jménem, jen když měla pocit, že se dcera chová nezodpovědně, nedospěle a neodpustitelně.

„Mladá dámo, já ti budu říkat Madelyn, kdy budu chtít!“

Madelyn protočila panenky. „Už jsme zase u mladé dámy?“ poznamenala rozmrzele. „Tak spusť. Ať si poslechnu seznam svých hříchů. Jsem hrozná holka. Jsem nezodpovědná. Jsem ostuda araluenského královského rodu.“

S jednou rukou opřenou v bok stála vzdorně proti matce, tak dokonale nesnesitelná, jak dokáže být jen dospívající dívka, která ví, že nemá pravdu, ale odmítá to uznat.

Kasandře už cukala ruka a cítila neodolatelné nutkání vlepit dceři políček. Vrazila ruce do kapes županu, aby tomu zabránila. Zhluboka se nadechla a zklidnila hlas.

„Madelyn, v tom lese jsou medvědi. Co bys dělala, kdybys na nějakého narazila?“

„Dondy říká, že když člověk potká medvěda, má se skrčit, nehýbat se a nedívat se mu do očí.“ Dondy byl královský polesný a vrchní lovčí.

„Taky říká, že je to poslední záchrana a že je úspěšná jen někdy.“

„Tak bych utekla pryč. Nebo vylezla na strom. Na malý a slabý strom, aby nemohl vylézt za mnou.“ Poslední větu chvatně připojila dřív, než stačila matka namítnout, že medvědi dokážou vyšplhat na strom.

V tomto směru se zjevně nehodlala vzdát. Kasandra tedy zaútočila odjinud. „Ještě jsou tady zločinci. Lupiči, zbojníci a jiní nebezpeční lidé. Ti se ukrývají v lesích.“

„Těch už je dneska opravdu hodně málo. Táta se o to postaral,“ odvětila Maddie. Horác před nedávnem provedl řadu ozbrojených zátahů, aby všechny darebáky vypudil z jejich lesních doupat.

„Stačil by jeden. Každý tě zná. Někdo by tě mohl unést a požadovat výkupné.“

„To by mě nejdřív musel chytit,“ paličatě odporovala Maddie. Kasandra se odvrátila a odevzdaně rozhodila rukama. „Nezapomeň, že bychom museli být ochotní zaplatit výkupné, aby tě pustili,“ zabručela. Tón naznačoval, že až tak jisté to není.

Otevřely se dveře ložnice a do ztemnělého pokoje vpustily pruh světla. Vešel Horác. Vlasy měl rozcuchané a noční košili zastrčenou do kalhot. Byl bos a v pravé ruce držel meč. Jeho čepel se blýskala ve svitu lucerny, kterou držel v levé ruce, a odlesky tu a tam přeběhly po stěnách.

„Co se děje?“ zeptal se. Když viděl, že v místnosti jsou pouze jeho žena s dcerou, odložil meč a opřel ho o zeď. Zdvihl lucernu výš a v jejím světle si dceru prohlížel.

„Ty jsi byla zase na lovu,“ pronesl. V hlase mu zazněla směsice nesouhlasu a odevzdanosti.

„Tati, byla jsem venku jenom hodinku...,“ začala se hájit Maddie, protože měla pocit, že otec by mohl být přístupnější než matka. Věděla, že jeho obvykle dokáže získat pro svůj způsob uvažování.

„Já tady na tebe čekám přes dvě hodiny,“ vyjela na ni Kasandra. „Zjistila jsem, že nejsi v posteli, a od té doby tady sedím.“

Horác potřásl hlavou. Veškeré naděje, že by mohl být shovívavější než matka, se rozplynuly při jeho dalších slovech.

„Jsi snad hloupá, Maddie? Nebo sis prostě umanula, že nebudeš poslouchat ani mámu, ani mě? Musí to být jedno, nebo druhé, tak mi odpověz. Čím to je?“

Je to nespravedlivé, uvažovala Maddie, když vás dospělí postaví před dvě nepřijatelné možnosti a trvají na tom, abyste si jednu z nich vybrali. Zkřížila ruce a sklopila oči před otcovým rozhněvaným pohledem.

„Čekám,“ vybídl ji Horác. Maddie zaťala čelist. Nasupeně hleděla na rodiče a oni nasupeně hleděli na ni. Kasandra nakonec nedokázala to ticho vydržet.

„Maddie, jsi následnice trůnu. Jednou budeš vládnout Araluenu –“ spustila a Maddie využila skulinu, kterou jí tím otevřela.

„A jak to můžu dělat, když mě pořád budete držet jako ve skleníku? Když nebudu vědět, jak se postavit nebezpečí, jak se rozhodovat a rychle uvažovat?“

„Cože?“ nechápala matka. Jenže Maddie se nenechala zastavit.

„Kdybych byla kluk, táta by mě učil bojovat, jezdit na koni a vést vojáky do boje...“

„Já tě učil jezdit na koni,“ ohradil se Horác, ale dívka rozhorleně vrtěla hlavou.

„Jestli se opravdu stanu královnou, jak budu moct poroučet vojákům, ať jdou za mě bojovat, když tomu sama nebudu ani za mák rozumět?“

„Budeš mít rádce,“ namítla Kasandra. „Lidi, kteří se v takových věcech vyznají.“

„To není to samé! Bude se ode mě očekávat, že rozhodnu já.“ Namířila prst na matku. „Ze všech lidí bys to právě ty měla chápat! Když ti bylo tolik co mně, bojovala jsi proti wargalům, odvlekli tě Skandijci a velela jsi lučištníkům v bitvě proti Temudžajům. Bojovala jsi společně s tátou!“

„To byla náhoda. Já jsem si to nevybrala z vlastní vůle!“

„Ale vybrala sis, že popluješ do Aridy a budeš bojovat proti Tualagům. A vybrala sis, že popluješ do Nihon-džinu zachraňovat tátu. Zabila jsi sněžného tygra –“

„Toho zabila Alyss,“ upřesnila Kasandra, ale Maddie si přerušení nevšímala.

„A tajně jsi mizela do lesa, aby ses učila střílet z praku...“

Kasandra prudce zvedla hlavu. „Kdo ti to říkal?“

„Dědeček. Povídal, že se o tebe vždycky strašně bál.“

„Dědeček má někdy moc řečí,“ ucedila Kasandra. „Ať je to jak chce, i kdybych já takové věci dělala, neznamená to, že ty bys je měla dělat taky.“

„Ale lidi tě uznávají! Vědí, že ses nebála nebezpečí! Já nic víc nechci: jen trochu stejného uznání! A taky se nudím! Potřebuju, aby se v mém životě něco dělo!“

„Tohle ale není způsob, jak toho dosáhnout!“ namítla Kasandra.

„A jak teda? Řekneš mi to? Já se nechci celé dny jen učit vyšívání, zeměpis, galickou gramatiku a nepravidelná slovesa! Chci se učit důležitější věci.“

„Třeba něco vymyslíme...,“ pronesl zadumaně Horác. Měl pocit, že na tom, co jeho dcera říká, je něco pravdy.

Dívka se toho hned chytila. „Jako co? Co vymyslíme?“

Rozpačitě máchl rukou. „Já nevím... prostě něco... uvidíme.“

Maddie se nakonec neovládla. „No výborně! Uvidíme. Velká rodičovská výmluva, jak neudělat vůbec nic! To je hrůza, tati! Uvidíme.“

„Takhle se mnou nemluv,“ okřikl ji Horác, ačkoli dobře věděl, že slůvko uvidíme je osvědčená a prověřená taktika rodičů při odkládání složitých rozhodnutí.

„Proč ne? Když tě neposlechnu, uvidíme, co se mi stane? Co uvidíme?“ Maddie si opřela ruce v bok. Celé tělo se jí chvělo rozhořčením a zklamáním.

„Dobrá. Tím to končí,“ došla Horácovi trpělivost. „Máš týden domácího vězení! Ke dveřím ti postavím stráž a nehneš se ani na krok!“

Maddiiny tváře hořely spravedlivým rozhořčením. „To je tak přízemní a ubohé! Doufám, že uvidíme, k čemu to bude!“ vykřikovala.

„Domácí vězení se ti prodlužuje na dva týdny,“ rozhodl Horác, rozčilený přesně stejně jako ona. Dcera se zhluboka nadechla k odpovědi a otec naklonil hlavu na stranu. „Chceš si vykoledovat tři týdny?“

Zaváhala a pak si všimla výrazu v jeho očích. Otočila se a naštvaně dupala ke dveřím do své komnaty. „Tohle je tak nespravedlivé!“ reptala hlasitě a práskla za sebou dveřmi.

Horác s Kasandrou si vyměnili dlouhý pohled. Horác odevzdaně zavrtěl hlavou a položil své ženě ruce na ramena.

„Tak to bychom měli,“ povzdychl.

Čtyři

Když se cesta vynořila z lesa pod hradem Araluenem, Halt s Paulinou zpomalili a zastavili koně. Žádný z nich to nenavrhl, nevyměnili si ani letmý pohled. Byla to prostě přirozená reakce, když člověk náhle spatří hrad se vznosnými věžemi, vížkami a prapory důstojně vlajícími ve větru na tuctu pozorovatelen rozmístěných podél hradeb.

„Působivé, že?“ prohodila tiše Paulina.

Halt na ni úkosem pohlédl, s náznakem úsměvu ve tváři.

„To vždycky,“ souhlasil. „Ale za Redmont bych to stejně nevyměnil.“

Hrad Redmont byl naproti tomu bytelný a účelný a postrádal ladnost a výstavnost, jakou nabízel Araluen. Jenže byl jejich domovem. Právě tam Halt s Paulinou prožili podstatnou část života a nakonec si vzájemně projevili celoživotní náklonnost.

Život na Redmontu byl i méně sešněrovaný, což se více shodovalo s Haltovými představami o chodu věcí. Zdržovaly ho přísné zvyklosti a okázalost královského dvora, kde se úzkostlivě lpělo na protokolu a ohledu k hodnostem. Takové chování považoval za zbytečně hloupé a mračil se jako kakabus vždy, když se musel zúčastnit nějaké slavnostní události. Zpráva, kterou obdržel od Gilana, naštěstí naznačovala, že tato návštěva se obejde bez ceremonií.

Pobídli koně vpřed pomalým klusem a od kopyt se do teplého vzduchu zvedaly malé obláčky prachu. Cestovali sami, jen s jedním nákladním soumarem a bez doprovodu. Ani žádný nepotřebovali. I když byl Halt už na odpočinku a jeho vlasy změnily barvu z mírně prokvetlé na stříbřitě šedou, pořád byl nejslavnějším hraničářem v království a obávaným protivníkem pro každého lupiče. Dokladem toho byl mohutný dlouhý luk, který vezl na sedle.

„Nepřipadá ti zvláštní,“ otázala se Paulina, „že tě předvolává tvůj bývalý učeň?“

Halt prohnul rty. „Ono to vlastně ani předvolání nebylo,“ opravil ji. „Spíš žádost.“

Uplynuly tři roky, co odešel Crowley. Velitel hraničářského sboru pokojně zemřel ve spánku. Byla to ironie, že Haltův nejlepší přítel skončil právě takhle. Po životě plném bitev, nástrah a nebezpečenství jednou v noci prostě přestal dýchat. Našli ho s očima dokořán a šibalským úsměvem ve tváři. Aspoň tohle mu vyšlo, pomyslel si Halt. Crowley byl proslulý svým svérázným smyslem pro humor. Zřejmě zemřel při vymýšlení nějakého vtipu a z toho Halt čerpal útěchu.

Po Crowleyho smrti většina lidí předpokládala, že funkci nejvyššího velitele hraničářů převezme Halt. V něm však ten návrh vyvolal hrůzu.

„Papírovat, sepisovat hlášení, organizovat, vysedávat u stolu a poslouchat všelijaké stížnosti a nářky. Dokážeš si mě u toho představit?“ řekl tehdy Paulině.

Manželka se s úsměvem zadívala na jeho bolestný výraz. „Abych se přiznala, tak nedokážu,“ souhlasila.

A tak nabídku dostal ke svému velkému překvapení Gilan. Domníval se, že je na takovou práci ještě příliš mladý. Všichni ve sboru však jeho jmenování vítali a jednomyslně schvalovali. Gilan patřil spolu s Willem Dohodou k nejuznávanějším mladším hraničářům, a byl jedním z nejzkušenějších především v mezinárodních záležitostech. Gilan procestoval a poznal víc cizích zemí než většina hraničářů.

A byl zvyklý pohybovat se v nejvyšších mocenských kruzích. Jeho otec byl královský bojový mistr a Gilan měl blízký osobní vztah k princezně Kasandře i k siru Horácovi, prvnímu rytíři království. V očích ostatních hraničářů mu ještě víc prospělo i to, že začínal jako učeň u samotného Halta. Will by se na tu práci asi hodil také, i když byl mladší než Gilan. Ale zatímco on i Halt se jako osobnosti těšili velké vážnosti, ba dokonce úctě, všeobecně se o nich vědělo, že se rádi chovají nezávisle a mají sklon ohýbat pravidla, pokud to uznají za vhodné. Gilan byl naproti tomu ukázněnější a tedy i vhodnější pro úkol velet tak elitní a nesourodé jednotce, jakou byla padesátka araluenských hraničářů.

„Myslíš, že tě požádá, aby ses ujal nějakého nového úkolu?“ vznesla dotaz Paulina poté, co mlčky jeli několik dalších minut. Přestože byl Halt na odpočinku, čas od času pro Gilana pracoval. Zamyslel se nad tou otázkou a zavrtěl hlavou.

„To by mi napsal už v dopise,“ odpověděl. „Nežádal by mě, abych se vláčel až sem, kdyby byla možnost, že řeknu ne. Navíc, kdyby mě chtěl poslat na výpravu, proč by si přál, abych přijel na Araluen? Mám pocit, že je za tím něco osobního.“

„Nemyslíš si snad, že Jenny konečně souhlasila, že si ho vezme?“ s úsměvem nadhodila Paulina. Dalším překvapením posledních několika let bylo, když se Jenny rozhodla, že nechce opustit svůj domov a vzkvétající hostinec v Redmontu a následovat Gilana na hrad Araluen. Všichni věděli, že ho miluje. Ale chtěla si udržet svou samostatnost i živnost.

„Jednou se vezmeme,“ řekla Gilanovi. „Ale teď jsi buď plně zapřažený do hraničářské práce, nebo jsi někde pryč na výpravě. A já vůbec netoužím po tom, dělat manželku velitele.“

Gilana její přímočarost maličko ranila. „A co když potkám nějakou jinou?“ opáčil jako by žertem.

Jenny pokrčila rameny. „Pak máš svobodu udělat, co budeš chtít. Ale tak skvělou ženu, jako jsem já, nepotkáš.“

Měla pravdu. A tak dál udržovali vztah na dálku a Gilan využíval každou příležitost k návštěvě Redmontského léna a trávil čas s ní. Pokaždé, když se setkali, žádal Jenny o ruku. A Jenny mu pokaždé odpověděla to samé.

„To si nemyslím,“ odpověděl Halt na Paulininu otázku. „Znáš přece Jenny. Kdyby se rozhodla, že si ho vezme, už by to nadšeně roztrubovala.“

„To je pravda,“ souhlasila Paulina. Tiše vzdychla. „Nemyslíš, že jsme jim dali špatný příklad, když jsme to sami odkládali tak dlouho?“

„Já nemyslím, že to byl špatný příklad,“ namítl Halt. „Navíc to čekání v tobě podporovalo touhu.“

Natočila se v sedle a zadívala se na něj. Dlouhým a přísným pohledem a Halt pochopil, že za tenhle vtípek zaplatí. Možná ne dnes, ani zítra. Ale jednou ano – pravděpodobně až to bude nejméně čekat. I tak mu ale stál za to. Ve slovních soubojích se svou ženou málokdy uspěl. Měla celoživotní praxi z diplomatické služby.

Mezitím se přiblížili k padacímu mostu. Byl spuštěný, jako obvykle v denních hodinách. Na vnějším konci stáli na stráži dva muži. Postavili se do pozoru a zasalutovali přijíždějícím. Halt s Paulinou nemuseli prokazovat, kdo jsou. Jejich příjezd byl očekáván a navíc je všichni dobře znali v celém království.

„Hraničáři Halte, lady Paulino,“ oslovil je starší ze strážných. „Vítejte na hradě Araluenu.“

Pokynul jim, ať pokračují v jízdě, a posunek doprovodil tím, že ustoupil stranou.

Halt na oba muže kývl.

Paulina poctila staršího strážného zářivým úsměvem.

„Děkuji vám, desátníku.“ Naklonila se a pozorněji se podívala na druhého z mužů. „Jste to vy, Malcolme Landersi? Vzpomínám si, že když jsem posledně navštívila Araluen, pomohl jste mi s koněm.“

Na vojákově prosté tváři se objevil potěšený úsměv.

„Svatá pravda, má paní. Ztratil tehdá podkovu.“

Halt v duchu kroutil hlavou. Schopnost jeho ženy zapamatovat si tváře a jména i obyčejných vojáků a ozbrojenců ho nepřestávala udivovat. Další ukázka diplomatické praxe, napadlo ho. Pak sám sebe opravil. Ba ne, Paulinin zájem o lidi byl nepředstíraný. Měla je ráda a nikdy nezapomínala na ty, kdo jí prokázali službu. Uvědomil si, že prostá zmínka, že muže poznala a že si ho pamatuje, jí získala jeho oddanost. Malcolm Landers by teď pro ni udělal všechno na světě.

Samozřejmě, prohodil tiše ke svému koni, že oslnivá krása v těchhle případech taky hodně znamená.

Tak z té by tebe nikdo nikdy neobvinil, odvětil Abelard.

„Přestaň mluvit se svým koněm, drahý,“ požádala Halta Paulina, když za klapotu kopyt projeli po mostě a pod padací mříží.

Halt žasl, jak poznala, co dělá.

„Já to poznám vždycky,“ řekla, a tak žasl, jak ví, nad čím žasne.

Na nádvoří je uvítal mladý hraničářský učeň. Gilan zavedl nový systém a na dva až tři měsíce si „půjčoval“ učně od jejich učitelů, aby mu pomáhali při práci velitele sboru.

„Je užitečné poskytnout jim základní představu o tom, jak se sbor řídí,“ sdělil tenkrát Haltovi. „Kdoví, jednou může některý z těch kluků skončit jako velitel.“

Halt při té představě protočil panenky. „Bůh nám pomáhej,“ zabručel tiše.

„Dobrý den, hraničáři Halte. Dobrý den, lady Paulino,“ pozdravil je případný budoucí velitel v zácviku. „Jmenuju se Kane a jsem pomocník velitele sboru. Velitel se omlouvá. Má projev k učňům posledního ročníku bojové školy.“ Pohlédl nervózně na oba hosty.

„Řekl, že vás mám doprovodit do vašich komnat a že za vámi přijde, hned jak bude moct. Nevěděl přesně, kdy máte přijet,“ dodal omluvně.

Paulina ho poctila úsměvem. „Chápeme to. Gilan je koneckonců velmi zaměstnaný muž.“

Kane ukázal na podkoního, který stál připravený opodál a krátil si čas přešlapováním.

„Mám říct Murrayovi, aby se postaral o vaše koně?“ otázal se.

Halt váhal. Paulina věděla, že se o Abelarda nejraději stará sám. Jenže věděla i to, že mladý podkoní se řadu dalších let bude vychloubat, že pečoval o Haltova koně.

„Drahý, přenech to Murrayovi,“ přimlouvala se tiše.

Abelard pohodil hlavou. Já jsem pro. Udělá to líp než ty. Bude mi projevovat víc úcty.

To jako že ti dá víc jablek.

„Nemluv s tím koněm, drahý. Lidé se dívají,“ napomenula Halta nenápadně Paulina.

Halt se k ní otočil s nechápavým výrazem. „Jak poznáš, kdy to dělám?“

Usmála se na něj. „Hýbáš přitom nosem,“ prozradila mu.

Halt, poněkud vyvedený z míry, dovolil podkonímu, aby jednou rukou uchopil Abelardovu uzdu. Podkoní se druhou rukou ujal Paulinina koně a vedl obě zvířata ke stájím. Halt s Paulinou následovali Kanea do horního poschodí hradní věže, kde byly pro ně připravené pohodlné pokoje. Cestou Kane tajně pokukoval po slovutném hraničáři, uchvácený tím, jak neustále zkoumá vlastní nos a mne si ho palcem a ukazovákem.

Jakmile dorazili do vyhrazených komnat, prohlásila Paulina, že se chce vykoupat, a poslala sloužící pro horkou vodu.

„Půjdu mezitím pozdravit krále Duncana,“ rozhodl se Halt. Paulina přikývla, vybalila několikery dlouhé šaty a pověsila je do skříně.

„Já ho navštívím později, aby měl čas se připravit.“

Duncan byl už řadu měsíců upoután na lůžko kvůli zranění nohy, které se nechtělo hojit. Kdysi statný a činorodý muž se změnil ve svůj stín, zhubl a svaly mu ochably. Paulina měla s ohledem na královu důstojnost pocit, že bude potřebovat čas, aby se mohl upravit a vypadat co nejlépe, než přijme dámskou návštěvu. Halt zasmušile přisvědčil.

„Dobrý nápad,“ řekl. „Budu ho od tebe pozdravovat.“

Přestože byl Halt připravený, stejně se trochu zhrozil, když ho uvedli do královy ložnice. Od jeho poslední návštěvy u krále uplynulo několik měsíců a pohled na to, jak Duncan mezitím sešel, byl skličující. Král měl propadlé, voskově bledé tváře a oči chorobně lesklé a horečnaté. Tělo bylo vyzáblé a kůže jako by na něm visela. Nemocnou nohu měl nataženou před sebe pod hromadou přikrývek.

Pár minut probírali bezvýznamné záležitosti. Halt pochopil, že i když ho Duncan moc rád vidí – jednoho ze svých nejstarších přátel a nejvěrnějších stoupenců –, je slabý a hovor ho rychle vyčerpává. Zkrátil tedy svou návštěvu a loučil se, ale král mu pokynul, ať přistoupí blíž k posteli. Vychrtlou rukou uchopil Haltovo zápěstí a nadzvedl se.

„Halte, dohlédni na Kasandru. Není to pro ni to lehké, řídit království, když já tu ležím jako mrzák.“

Halt se přinutil k úsměvu. „Jistě, můj pane, ale vy se zanedlouho uzdravíte a ujmete se opět vlády.“

Ještě ani nedomluvil, a Duncan už vrtěl hlavou.

„Halte, nebudeme si nic nalhávat. Mnoho času mi nezbývá. A až já tu nebudu, ona bude potřebovat přátele.“ Odmlčel se, ztěžka oddychoval a na několik vteřin zavřel oči. Pak je znovu otevřel. „Díky bohu za Horáce. Lepšího manžela si nemohla vybrat.“

Starý hraničář se usmál při zmínce o čestném mladém rytíři, který byl princezně tak bezvýhradně oddaný.

„Nemohl jste říct větší pravdu,“ souhlasil. Kdo by to byl řekl, pomyslel si. Horác byl sirotek a navíc prostého selského rodu. A teď se měl stát nejmocnějším a nejvlivnějším mužem v království a usednout po Kasandřině pravici, až ona převezme vládu.

„Bude ho potřebovat,“ řekl král. „Pro ženu není lehké vládnout. Najdou se takoví, kteří to nelibě ponesou a budou jí to ztěžovat. Bude potřebovat veškerou pomoc, kterou může mít. Od Horáce. Od tebe. A od Willa.“

Halt přikyvoval a uklidňoval krále. „My jí pomůžeme,“ ujišťoval ho. Pak se pousmál. „Ale nepodceňujte svou dceru, můj pane. Ona ví, co chce, a také ví, jak toho dosáhnout.“

Po Duncanově tváři se mihl unavený úsměv. „A podle toho, co jsem slyšel, je vnučka celá po ní,“ řekl. Povolil stisk na Haltově zápěstí a klesl zpátky do podušek, jako by té námahy bylo na něho příliš. Chabým mávnutím ruky Halta propustil.

Hraničář potichu a v hlubokém zamyšlení kráčel ke dveřím. Položil ruku na petlici a ještě se otočil, aby pohlédl na krále, kterému tolik let sloužil. Duncan mezitím usnul a hruď se mu pod pokrývkami trhaně nadzvedávala.

Halt smutně opustil ložnici.

„Nikdo nemládneme,“ povzdychl si pro sebe a opět se pousmál. Tohle by Abelard určitě nenechal bez jedovaté poznámky, napadlo ho.

Pět

Neuplynulo ani deset minut od chvíle, co se Halt vrátil do hostinských pokojů, když Kane zaklepal na dveře.

„Velitel má teď volno,“ oznámil. „Žádá vás, abyste přišli do jeho pracovny.“

Halt s Paulinou následovali hraničářského učně a ten je zavedl o několik poschodí níž do úřední části hradní věže. Horní poschodí byla vyhrazena pro obytné komnaty.

Gilanova věžní kancelář byla světlá a vzdušná, s okny otevřenými dokořán, aby dovnitř mohl proudit čerstvý vzduch. Paulina věděla, že hraničáři se neradi cítí jako zavření v kleci, i když někdy to s láskou k čerstvému vzduchu trochu přeháněli. Čerstvý vzduch byl pěkná věc. Čerstvý studený vzduch však byl něco docela jiného. Ale protože tuto vlastnost hraničářů velmi dobře znala, přehodila si přes dlouhé šaty teplý šál.

Gilan Halta a Paulinu s radostí přivítal, oba je objal a nechal se od Pauliny políbit na tvář. S láskou si ho prohlížela. Nemohla si pomoct a považovala oba Haltovy bývalé učně tak trochu za své syny. Povšimla si, že v Gilanově jako vždy veselé tváři přibylo od doby, kdy ho viděla naposledy, pár vrásek. Břímě odpovědnosti, pomyslela si.

Na rozdíl od Halta a Willa si Gilan holil tvář. Dodávala mu mladistvý vzhled, což bylo v protikladu k jeho významnému postavení v království.

„Gilane,“ oslovila ho, „vypadáš dobře.“ A až na ty vrásky to tak bylo.

Usmál se na ni. „A vy jste každým dnem krásnější, Paulino,“ odpověděl.

„A co já?“ domáhal se Halt naoko přísně. „Taky jsem každým dnem krásnější? Nebo snad ctihodnější?“

Gilan naklonil hlavu na stranu a změřil si ho kritickým okem. Pak vynesl úsudek.

„Ježatější,“ prohlásil.

Halt povytáhl obočí. „Ježatější?“ opáčil.

Gilan přikývl. „Zdá se mi, Halte, že asi neznáš nové pokrokové metody,“ řekl. „Ale existuje úžasný nový vynález, který se jmenuje nůžky. Lidé je používají na zastřihování vousů a vlasů.“

„Jakže?“

Gilan se obrátil na Paulinu. „Pořád používá saxonský nůž, když se chce zušlechtit, že?“

Paulina přisvědčila a vsunula ruku pod manželovu paži. „Když ho u toho nemůžu nachytat,“ připustila. Halt je oba drtil pohledem. Jenže oni se odmítali nechat zdrtit, a tak s tím přestal.

„Projevuješ náramný nedostatek úcty ke svému bývalému učiteli,“ napomenul Gilana.

Mladší z obou mužů pokrčil rameny. „To patří k výsostnému postavení tvého velitele.“

„Mého ne,“ upozornil Halt. „Já jsem na odpočinku.“

„Takže projevů poslušnosti se od tebe nedočkám?“ zazubil se Gilan.

„Ne. Projevů se dočkáš tehdy... až naučíš svého koně, aby pozpátku obletěl hradní věže.“

Paulina věděla, že tohle dobromyslné pošťuchování může nějakou chvíli pokračovat. Rozhodla se ho přerušit.

„Gile, co jsi od nás potřeboval? Máš v úmyslu uloupit mi manžela?“ zeptala se.

Gilan se právě chystal pronést další vypilovanou jízlivost na účet svého někdejšího učitele. Paulinin přímý dotaz ho vyvedl z míry.

„Cože? Aha... ne. To vůbec ne. Chtěl jsem s vámi mluvit. S oběma.“

Paulina pokynula k nízkému stolku u krbu se čtyřmi pohodlnými křesílky rozestavenými okolo. „Posadíme se a promluvíme si?“ navrhla.

Gilan však odmítl. „Tady ne. Chci mluvit s vámi dvěma, a také s Kasandrou a Horácem. Očekávají nás v královských komnatách.“

Gilan coby velitel hraničářského sboru mohl povolat Halta a Paulinu na Araluen. Ale stěží se mohl stejně chovat k princezně regentce a jejímu choti, i když to byli staří přátelé. Vykročil ke dveřím, podržel je Haltovi i Paulině a potom zamířil v čele malého průvodu ke schodišti.

„Po schodech nahoru... po schodech dolů... a zase po schodech nahoru. Copak nemáš slitování s mými rozvrzanými starými klouby?“ hartusil Halt. Gilan svižně kráčel k jednomu z točitých schodišť, které vedlo do horních podlaží. „Ani za mák,“ zvesela utrousil přes rameno.

Horác a Kasandra čekali v salonu královských komnat. Gilan zaklepal na dveře, a jakmile uslyšel Kasandřinu výzvu ke vstupu, otevřel a uvedl oba své přátele dovnitř.

Když vešli, Kasandra vstala z křesla a šla je oba obejmout.

„Tak ráda vás vidím!“ zvolala potěšeně. Nic nemohlo vyznít upřímněji. Odpovědnost za chod království představovala těžké břemeno a Halt s Paulinou byli víc než přátelé. Byli jí celoživotní oporou. Především Halt působil mnoho let jako Kasandřin rádce i ochránce v nebezpečných situacích, od Skandie až po hory Nihon-džinu.

Horác vyčkal, až se s nimi manželka přivítá, a potom je i on oba objal. Halt si ho pozorně prohlížel.

„Tak jak jde život na hradě Araluenu?“ otázal se. Horácova upřímná tvář vypadala malinko sklesle.

„Dobře,“ odpověděl. „Ale stýská se mi po starých časech.“

„Máš na mysli ty staré časy, kdy ses mohl s tímhle kumpánem potulovat po všech koutech světa a vyhýbat se odpovědnosti?“ vložila se do hovoru jeho žena.

„Přesně tak,“ odpověděl Horác tak procítěně, až se všichni zasmáli.

Halt obrátil zrak k princezně. „Teď mě napadá, že ty ses taky občas ráda toulala.“

Odmítavě mávla rukou. „To nebudeme rozebírat,“ řekla.

Od dveří, které vedly do Madelyniny komnaty, se ozvalo slabé zaklepání.

„Pojď dál,“ zavolala Kasandra. Dveře se otevřely a vešla jimi mladá princezna.

„Halte. Lady Paulino. To je báječné, že vás vidím.“

Madelyn na vteřinku zaváhala, potom se odhodlala, přešla místnost a oba je objala. Zatímco se vítala s Paulinou, Halt mimoděk stočil pohled k jejím rodičům. Neomylně vycítil ve vzduchu napětí. Kasandra nikdy nedokázala před Haltem skrýt svou náladu a mírně se mračila a Horác vypadal očividně nesvůj. Madelyn odstoupila od Pauliny a kývnutím pozdravila Gilana.

Horác si rozpačitě odkašlal. „Dobrá, Madelyn,“ řekl. „Už jsi všechny pozdravila. Teď už zase jdi.“ Ukázal směrem ke dveřím do její komnaty. Maddie se usmála na návštěvníky a obrátila se k odchodu.

„Pak si popovídáme,“ zavolal za ní Halt. Měl s Maddií hezký vztah a už mnohokrát jí posloužil jako vrba. Smutně se na něj pousmála.

„Jistě,“ odpověděla a zavřela dveře.

Halt zvědavě pohlédl na oba staré přátele. „V ráji nám zapršelo?“ nadhodil opatrně.

Kasandra rozčileně pokrčila rameny. „Halte, ona se chová úplně nemožně!“ stěžovala si. „Je paličatá, nezodpovědná, a hrozně protivná. A když si s ní zkusíte vážně promluvit, nafoukne se, vzdychá a obrací oči v sloup, že byte jí nejradši nařezal!“

Halt si zadumaně mnul bradu. „To vypadá vážně,“ poznamenal. „Říkáš, že se nafoukne, vzdychá a obrací oči? Ještě nikdy jsem neslyšel, že by se dospívající holka tak chovala.“

„Vám se to zlehčuje, Halte,“ vložil se do hovoru Horác. „Vy se s tím nemusíte potýkat. Kasandra se o ni strašně bojí. Maddie je schopná se uprostřed noci vyplížit do lesa, úplně sama. Dali jsme jí čtrnáct dní domácího vězení. Snad ji to naučí lepšímu chování.“

Haltova tvář přátelům sdělovala, aby na to raději nespoléhali. Po takovém zákazu se umíněné děvče jako Maddie spíš zatvrdí ještě víc.

Horác si všiml pochybovačného výrazu a měl pocit, že musí ještě něco dodat. „Klidně riskuje a myslí si, že se o sebe dokáže postarat. Ten les může být nebezpečný!“

„Ale v zásadě je to rozumné děvče, ne?“ namítl Halt. „A já myslím, že by se o sebe dovedla postarat. Umí dobře zacházet se saxonským nožem. Koneckonců jsem ji to učil. A prý je dobrá i s tím svým prakem.“

„Od koho to víte?“ ostře se zeptala Kasandra. Halt rozhodil rukama na svou obranu.

„Asi se o tom zmínil tvůj otec. Povídal jsem si s ním asi před hodinou.“

„Otec toho moc namluví,“ prohlásila Kasandra a zakabonila se.

Halt se na ni shovívavě usmál. V průběhu let se naučil, že rodiče mají sklon posuzovat své děti příliš přísně. Prarodiče a strýčkové – a sebe považoval za Maddiina čestného strýce – vidí celistvější obraz, jsou schopni přehlédnout menší výstřelky v chování a poměřovat je s celkovou dobrou povahou dítěte.

Totéž věděla i Paulina. Ale zároveň věděla také to, že nic nepopudí rodiče víc, než když je někdo cizí chlácholí, že jejich dítě není až tak zlobivé, jak ho oni líčí.

„Halte, nám do toho asi nic není...,“ začala.

„Ne. To je v pořádku,“ přerušila ji Kasandra.

„A co dělá v tom lese?“ zajímal se Halt.

„Stopuje zvěř. A loví.“

„Jde jí to dobře?“

Kasandra neurčitě pokrčila rameny. Horác odpověděl dřív, než stačil svá slova uvážit.

„Zřejmě ano. Nikdy se nevrací s prázdnou. Zvěřinu ale rozdává hradním strážím.“

Kasandra po něm loupla očima. „Jak to víš?“ uhodila na něho.

Horác se zatvářil rozpačitě. Sklopil zrak před jejím pohledem.

„Já... ehm... asi jsem zaslechl, jak si o tom strážní povídají.“

„A neuznal jsi za vhodné, aby ses o to se mnou podělil?“

„Nezdálo se mi, že by to k něčemu bylo. Věděl jsem, že by tě to jen rozzlobilo.“

„A měl jsi pravdu! Kdyby ses ty dokázal postarat, aby –“

Paulina ostře tleskla. Byl to projev síly její osobnosti a sebevědomí, že tak rázným způsobem napomenula princeznu regentku. A výrazem Kasandřiny úcty k vysoké, plavovlasé kurýrce bylo, že od ní takové jednání strpěla.

„Horáci! Kasandro! To stačí!“ Oba zmlkli, pohlédli na Paulinu a ta pokračovala mírnějším hlasem.

„Nejste první rodiče, které dohání k šílenství chování jejich dospívající dcery. A nebudete ani poslední. Je to těžké, já vím. Ale nenechte si to přerůst přes hlavu. Udržte si nadhled. Musíte postupovat jednotně, ne se hádat mezi sebou.“

Oba pokorně sklopili oči. Halt se opět v duchu usmál. Vypadali jako nezbedné děti, které právě pokárala přísná matka.

Kasandra zkřivila ústa. „To sem teď nepleťte.“

„Jde o Willa,“ řekl. „Dělá mi velké starosti.“