Podivné špionážní hry

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.nakladatelstviplus.cz

www.albatrosmedia.cz

Karel Pacner

Podivné špionážní hry – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Ireně z Janovic

ŘÍŠE ŠPIONÁŽNÍCH MÝTŮ

Šéfové Ústřední zpravodajské služby CIA (Central Intelligence Agency), sovětského Výboru státní bezpečnosti KGB (Komitět gosudarstvennoj bězopásnosti) i československé Státní bezpečnosti (StB) uvěřili slibům šarlatánů, že pro ně vyvinou netradiční metody ovládání lidí a věcí. Neuvěřitelné!

Příjemně překvapující se naopak jeví příběh britského konzula, důstojníka výzvědné služby SIS/MI 6, který v nacistickém Německu uděloval vstupní víza tisícům ohrožených Židů.

Mnozí historici dlouhou dobu považovali zprávu o tom, že se Stalin chtěl vzdát někdy v letech 1941–1942 Hitlerovi, za výmysl – do té doby, než byla zpráva potvrzena ze spolehlivého britského pramene. Za naprostou lež musíme považovat tvrzení vysloužilého generála NKVD (Narodnyj komissariat vnutrennich del – Lidový komisariát vnitřních věcí) Sudoplatova, že Sověti zaplatili odlet exprezidenta Beneše z Československa do Velké Británie na podzim 1938 a že ho potvrzením na tyto peníze v únoru 1948 vydírali, aby schválil novou vládu komunisty Gottwalda. Dodnes není úplně jasné, jestli obavy sovětské tajné služby NKVD, že německé komando chce zaútočit na poradu Velké trojky v Teheránu, jsou mýtem, dezinformací, anebo jsou pravdivé. V každém případě tato hrozba přiměla prezidenta Roosevelta, aby přijal pozvání maršála Stalina a ubytoval se v paláci prošpikovaném tajnými mikrofony.

Tragédií byl osud švédského diplomata Wallenberga, zachránce mnoha maďarských Židů, kterého Sověti unesli a potom celý svět krmili smyšlenkou, že o něm nic nevědí. Jako sen či pohádka vyznívá příběh československé pracovní roty v Západním Německu v padesátých letech, z níž měla vzniknout Česká družina osvobozující Československo spolu s americkými divizemi z komunistického otroctví ve třetí světové válce. Fantasticky vypadá operace Golgota, inspirovaná šéfem tajné služby Andropovem, která měla změnit Sovětský svaz, jak ji vylíčil generál KGB Ljubimov – ale nebyl to přece jen skutečný plán, který se nakonec nezdařil?

A tak bych mohl vypočítávat dál. Těmto špionážním mýtům a pohádkám není nikdy konec. Všechno jsou jenom podivné hry tajných služeb.

Karel Pacner

ČESKÝ PARAPSYCHOLOG: AMERICKÉ RAKETY ODKLONÍME MYŠLENKAMI!

Tajné služby dychtí po nových zbraních a dalších nekonvenčních prostředcích. Když britský spisovatel a bývalý zpravodajec Ian Fleming začal psát romány o vyzvědači Jamesi Bondovi, nestačili se skuteční špioni divit, jaké podivuhodné novinky vymyslel. Opancéřovaný sporťák s navigací, která ukazuje, kde se právě vůz nachází, reflektory s kulomety, poznávací značky vyměnitelné přímo za jízdy, hodinky měřící radiaci, otrávená čepel v botě, kufřík, při jehož otevření nezvanému člověku vybuchne plyn do obličeje… A tak dále.

Brzy po svém jmenování ředitelem CIA v roce 1953 požádal Allen Dulles odborníky, aby zkusili takové věcičky skutečně vyrobit. Také zřídil oddělení, jehož členové četli nejen špionážní romány dalších autorů, ale i vědecko-fantastické příběhy a hledali v nich inspiraci.

Brzy po svém jmenování ředitelem CIA požádal Allen Dulles odborníky, aby zkusili zázračné vynálezy, které používal James Bond, skutečně vyrobit. Také zřídil oddělení, jehož členové četli další špionážní romány a hledali v nich inspiraci…

I náčelníky KGB podnítil Fleming k tomu, aby nechali odborníky pátrat v krásné literatuře po nových prostředcích pro tajné služby!

Výzkum ve speciálních věznicích

Všechny tajné služby včetně československé se občas chytaly možnosti využít schopnosti senzibilů.

Astrologové a senzibilové patřili ke dvorům snad všech středověkých panovníků. Ovlivňovali i carskou rodinu v Rusku. Astrologové sloužili rovněž sovětské tajné policii – to je věc, která se předpokládala, ale teprve v roce 1996 o ní referoval moskevský deník Komsomolskaja pravda.

Bolševický režim astrology nejdřív zlikvidoval. Když se v roce 1929 sešli na svém sjezdu, odjeli autobusem na oběd a pak už je prý nikdo neviděl. Zřejmě skončili v koncentráku. Podobně se s většinou hvězdopravců vypořádal i Adolf Hitler v nacistickém Německu, třebaže jakýsi výzkumný ústav okultních věd tam existoval.

Ovšem, jak tvrdil zpravodajce listu Komsomolskaja pravda prorektor Akademie astrologie, doktor chemických věd F. K. Veličko, „oficiálně astrologii nikdy za sovětské vlády nezakázali“. Avšak když si řekl autor horoskopů o honorář, šel za mříže. Mimochodem, existence Akademie astrologie naznačuje, jaký má tato pavěda v Rusku význam.

Svjatského, který byl podle Velička poslední velkou postavou ruské astrologie, obvinili v roce 1930 ze lži a poslali do koncentráku. Jako vězeň potom kopal Bělomořsko-baltský kanál.

Stalin služeb astrologů nepoužíval, aspoň Veličko o tom nikdy neslyšel. Podle něho se horoskop pro velkého vůdce nedal vytvořit, protože den jeho narození prý nikdo přesně neznal.

Nicméně se prý podařilo zjistit, že sovětská tajná policie si před začátkem druhé světové války vybudovala v lesích středního Ruska přísně tajný ústav, který se zabýval radiobiologií a různými podivnými vědami. Ovšem byla to „šaraga“ – ústav, který zaměstnával vysoce kvalifikované vězně. Autorka rozhovoru naznačila, že tam snad mohli horoskop pro Stalina vytvořit.

„Myslím, že v bioradiologickém ústavu tajně vyvinuli jakousi superzbraň, která byla založena na okultních vědách,“ domníval se Veličko. „A ohlásili to Stalinovi.“ Jenže ve zbrojním arzenálu Rudé armády se nic takového neobjevilo.

Když zemřel Stalin, odsoudili koncem roku 1953 k smrti všemocného šéfa jeho tajné policie Lavrentije Beriju a vzápětí údajně zlikvidovali i tento ústav.

„Jsem přesvědčen o tom, že naše tajné orgány se vždycky zajímaly o astrologii,“ tvrdil Veličko. Vždyť také centrála sovětské výzvědné služby zaměstnávala astrologa, který se jmenoval Vronskij. Jeho jméno se objevilo v souvislosti s „šaragou“, možná byl také on vězněm.

Veličko při studiu tajných fondů státní knihovny zjistil, že v letech 1937, 1947 a 1957 se v zahraničí nakupovalo velké množství „seriózních“ astrologických knih. Podle jeho názoru to bylo možné jedině na objednávku tajné policie. Oficiálně však tyto výzkumy neprobíhaly, odporovaly materialistickému světovému názoru, ideologicky byly scestné. Západní tajné služby však tvrdily, že KGB přesto podporovala výzkumy v oblasti parapsychologie i později, daly se schovat pod neurologii a biologii. Někdy okolo roku 1967 se CIA dozvěděla, že se 14 výzkumných ústavů v Sovětském svazu věnuje parapsychologii a ročně utratí půl miliardy dolarů! To Američany šokovalo, netušili, že je to nesmysl, novinářská kachna.

Když se první atomová ponorka, americký Nautilus dostala v létě 1968 pod ledový příkrov Arktidy, tvrdily francouzské noviny, že její posádka komunikovala se stanicí na pevnině telepaticky. Byl to výmysl, ale Sověti ho brali jako podnět k zahájení rozsáhlého výzkumu. A současně rozpoutali dezinformační akci – jejich vědci vystupovali na mezinárodních kongresech s referáty o úspěšných parapsychologických experimentech. Také Američané naletěli a začali studium mimosmyslového vnímání bohatě dotovat.

Ztroskotání Hvězdné brány

CIA zahájila program, jehož cílem bylo naučit se psychicky ovlivňovat lidi, patrně okolo roku 1950. Vedla ho pod kódovým označením MKULTRA. Podílelo se na něm asi 80 institucí včetně 44 univerzit, několik farmaceutických firem, nemocnice a věznice. Vědci používali k ovlivňování lidí drogy, hypnózu a nejrůznější nové látky. Někteří neurofyziologové se domnívají, že náš mozek by mohl fungovat mnohem efektivněji, než je běžné, a proto se ho snažili k tomu přimět. Také zjišťovali možné následky ozařování mikrovlnami. Podezírali totiž Sověty, že jimi ozařují americkou ambasádu v Moskvě.

V polovině šedesátých let tyto výzkumy CIA omezila a v roce 1973 je zastavila úplně. Dokumenty o nich nařídil ředitel zpravodajské služby zničit, přesto později jejich část novináři našli a zveřejnili. Veřejnost šokovaly, protože ukazovaly, že některé experimenty občas probíhaly na náhodně vybraných lidech a bez jejich souhlasu.

V roce 1972 objednala CIA u Stanfordského výzkumného ústavu (Stanford Research Institute – SRI International) v Menlo Parku testování jasnovidců pro „poznávání na dálku“ – projekt Scanate. Požadovala přesnost až na 65 procent. Údajně se ji podařilo dosáhnout ke konci experimentování. Existenci Scanate prozradil v roce 1995 ředitel tajné služby Robert Gates.

Vojenská zpravodajská služba (Defence Intelligence Agency – DIA) uvěřila falešným informacím, podle kterých dokážou Rusové telepaticky ovlivňovat obsluhu mezikontinentálních raket. V roce 1977 proto zahájila projekt Gondola Wish, vzápětí přejmenovaný na Grill Flame (Grilovací oheň). Patnáct až dvacet lidí pracovalo ve starých dřevěných barácích ve Fort Meadea ve státu Maryland. Někteří senzibilové měli provádět špionáž v sovětských atomových střediscích a údajně získali zajímavé informace. Další jasnovidci tvrdili, že Severokorejci prokopali pod demilitarizovaným pásmem na jih tunel. Avšak brzy se ukázalo, že znají podrobnosti o tajných projektech, o kterých měli referovat, takže přestali být věrohodní. Kromě toho počet správných výsledků jejich zjištění odpovídal při porovnání se špatnými závěry statistické chybě.

Jasnovidec Joseph McMoneagle, důstojník ve výslužbě, prozradil, že pracoval pro Pentagon v letech 1978–1984. Jedním z jeho úkolů bylo „dálkově sledovat“ stopy dvaapadesáti Američanů, které zajali Íránci po obsazení velvyslanectví v Teheránu. Spolu s kolegy hledal místa, kam v roce 1981 unesly italské Rudé brigády generála Jamese Doziera. Jindy Američané pátrali takovými metodami po tajném úkrytu plukovníka Muammara Kaddáfího, aby na libyjského vůdce mohli poslat bombardéry.

Když v roce 1984 prozradil existenci Grill Flame známý investigativní novinář Jack Anderson, Národní akademie věd (National Academy of Sciences) jako nejprestižnější vědecká instituce země tento projekt odsoudila: je falešný! Vzápětí ho armáda oficiálně zrušila, ve skutečnosti přejmenovala na Sun Streak (Sluneční stopa) a pokračovala dál.

Začátkem devadesátých let se přesunuly všechny výzkumy ze SRI v Menlo Parku do Mezinárodní společnosti pro vědecké aplikace (Science Applications International Corporation – SAIC) se sídlem v McLeanu ve Virginii. Současně dostaly nový krycí název: Star Gate (Hvězdná brána). Výzkumu paranormálních jevů původně velel generál Albert Stubblebine, který jim fandil. Když ale odešel do penze, nastoupil na jeho místo generál Harry Soyster a ten byl mnohem kritičtější.

V roce 1995 předala DIA tento výzkum civilní agentuře CIA a ta po pěti letech tento projekt na základě dobrozdání SRI rozpustila – není použitelný. Třebaže se určité statisticky významné účinky laboratorně potvrdily, zůstává nejasné, jestli jsou v praxi použitelné. Některé výsledky jejich autoři zřejmě upravovali, aby budily zdání úspěchu.

CIA parapsychologii nepoužívala, jenom zkoumala její možnosti – to tvrdil mluvčí agentury David Christian v roce 1996. Při 115 pokusech vyšlo najevo, že pro zpravodajské účely se nedá použít ani jedna z metod. CIA stály tyto práce však pouze 750 tisíc dolarů, zatímco ministerstvo obrany na ně za dvacet let vynaložilo 20 milionů. Z indiskrece amerických zpravodajských důstojníků vyplývá, že toto vyhazování peněz podporovali někteří nadšenci z řad senátorů.

Jasnovidectví na „vědecké bázi“

Jasnovidce využívala i bývalá československá rozvědka – první správa komunistického Federálního ministerstva vnitra. Výdaje na ně byly několik set tisíc korun, jejich úspěšnost však byla sporná.

Jeden ze senzibilů měl údajně úspěch při hledání ztraceného československého agenta v Indii. Pohřešovaný se odmlčel a několik měsíců o sobě nepodával žádné zprávy. Když se všechny možnosti týkající se jeho zmizení včetně dezerce na Západ, ukázaly být liché, StB využila jednoho z jasnovidců, který pomocí ručně psaného životopisu zmizelého špiona identifikoval místo jeho posledního pobytu. Českoslovenští agenti nasazení v Indii pod diplomatickým krytím skutečně našli v určeném městě svého „chybějícího muže“ – pohřbeného na místním hřbitově. Hledaný nepadl ve válce špionů, nýbrž se stal obětí automobilové nehody.

Ovšem čeští senzibilové měli mnohem ambicióznější cíle, chtěli postavit tyto metody na „vědečtější základ“, a proto v roce 1969 přejmenovali parapsychologii na lépe znějící psychotroniku. Její čelný protagonista Zdeněk Rejdák založil v Praze mezinárodní organizaci, přičemž se nechal jmenovat jejím prezidentem.

Bývalý ministr školství, původem učitel fyziky, František Kahuda zase přišel s představou, že existují částice mentální energie – dal jim název mentiony. Kahuda založil v roce 1973 Psychoenergetickou laboratoř při Vysoké škole chemicko-technologické, která ji musela financovat. Po sedmi letech se od ní oddělilo Pracoviště pro psychotronický výzkum a juvenologii, kterou řídil Rejdák, agent StB pod krycím jménem „Homér“.

Tato činnost měla záštitu na nejvyšších místech, jak jsem se sám přesvědčil. Napsal jsem do deníku Mladá fronta článek, v němž jsem se vysmál odívání jasnovidectví do „vědeckého hávu“ psychotroniky a kritizoval jsem založení mezinárodní organizace. Vedoucí tiskového oddělení ústředního výboru KSČ telefonoval šéfredaktorovi: „Soudruzi Kahuda a Rejdák si stěžovali na Pacnera, že pomluvil jejich práci. Vyvoď z toho důsledky!“

Okamžitě jsem začal shánět lidi na svou obranu. Intervenovala za mne Vědecká rada ministerstva zdravotnictví a vedoucí odboru obrany tohoto ministerstva, plukovník, jehož jsem neznal, se nabídl, že to projedná v oddělení státních orgánů ÚV KSČ, které mělo pod sebou armádu a bezpečnost. Korunu té věci dal nový ředitel Fyziologického ústavu Akademie věd, který po přečtení materiálů z mezinárodní konference označil všechny tyto záležitosti v dopisu na ÚV KSČ za „idealistické a nemarxistické“.

I přes toto ideologické odsouzení z nejvyšších míst obě instituce fungovaly dál. Někdy v osmdesátých letech je chtělo ministerstvo školství sice přestat financovat, ale známý fyzik, kterého tam přidělili na roční stáž, mi vyprávěl, že když se o tom začalo jednat, dostali dopis od předsedy federální vlády Lubomíra Štrougala, který zrušení nedoporučoval. A přiložil dopis z Moskvy, jehož autoři zdůrazňovali význam těchto pracovišť. Žádost psaná azbukou byla rozkazem…

Toto úzké napojení na Moskvu naznačil Rejdákův obdivovatel Jiří Kuchař v nekrologu otištěném v roce 2005 v časopisu Regenerace. Rejdák často létal do SSSR, ale o tom, co tam dělal, nemluvil. „Rád popisoval jednu návštěvu, při níž do Moskvy letěl vojenským letadlem, zřejmě narychlo, protože s sebou neměl ani služební pas. Někdy tam vozil cizince, většinou Američany. To by vcelku nahrávalo myšlence, kterou jsem o jeho činnosti slyšel od lidí z celého světa nejednou: totiž že působil jako »most« mezi Východem a Západem.“ Znal všechna esa z této oblasti jak na Západě, tak v Sovětském svazu. „Nepochybně byl zasvěcen do všeho, co se v SSSR na tomto poli dělo, včetně výsledků přísně tajných telepatických experimentů.“

Rejdák se stýkal se třemi českými jasnovidci a snažil se jejich schopnosti rozšiřovat. Proslýchalo se, že nabídl Moskvě ohromující projekt: „Najdu senzibila, který silou svých myšlenek dokáže odklonit let amerických raket.“

„Najdu senzibila, který silou svých myšlenek dokáže odklonit let amerických raket,“ nabídl Moskvě v době normalizace český protagonista psychotroniky Zdeněk Rejdák. (Balistická střela Pershing 2 z osmdesátých let 20. století)

Můžeme sice pochybovat o zdravém úsudku sovětských generálů, kteří tomu uvěřili, nicméně Rejdák měl mezi nimi skvělou pověst. Potvrdil to jeho bývalý kolega Josef Brettl novináři Leoši Kišovi, který zažil, jak se přátelil se sovětskými důstojníky a generály z velitelství okupačních vojsk v Milovicích.

Překračování hranic možného

Ať už to bylo tak či onak, obě supervelmoci sedly na lep podvodníkům, kteří tvrdili, že ovládají psychickou energii, a zajistili si tím pohodlný život. Rovněž není vyloučeno, že různými řízenými úniky informací se tajné služby snažily svého protivníka na druhé straně oceánu přesvědčit, že ho předehnaly – a tím nutily k čerpání dalších prostředků na tyto účely. Takové zpravodajské hry byly normální i při vývoji nových typů zbraní.

Ovšem Rusové s psychotronickými zbraněmi počítají dodnes. Prohlásil to jejich ministr obrany Anatolij Serďjuk v březnu 2012, když hovořil o návrzích nových bojových prostředků. Ani Američané se určitě nevzdali a dál pátrají po nových bojových prostředcích, které nám mohou připadat jako ze světa fantazie. Nepřítele by nebylo možné ovlivňovat myšlenkami, jak hlásal Rejdák, nýbrž jinými vymoženostmi – plyny, zářením, neslyšitelnými zvuky a podobně. Vždyť biologické, fyzikální a chemické vědy stále překračují hranice možného – a my o tom leckdy nemáme ani tušení.

PRO BRITSKÉ PRŮMYSLNÍKY DĚLAT NEBUDETE!

Ruský fyzik Petr Kapica pracoval od roku 1921 v Cavendishově laboratoři (Cavendish Laboratory) v britském Oxfordu. Každý rok se s rodinou vracel do Sovětského svazu na dovolenou a navštívit matku.

Na jaře 1929 dostal první varování, aby do Sovětského svazu nejezdil, protože by už nemusel vycestovat. Vzkazoval mu to jeho tchán, konstruktér lodí Alexej Krylov, přes matematika Jakova Uspenského. Několik vědců už tento zásah postihl. Slavný Krylov žil v Petrohradě a do zahraničí vyjíždět nesměl. Kapica nedbal a nadále pravidelné cesty do SSSR podnikal. Když v létě 1934 přijel Uspenskij na mezinárodní konferenci do Cambridge, opět ho varoval. Kapica se však smál.

Jeho blízký přítel Paul Dirac jeho postoj vysvětloval: „Jako známého fyzika, který si vydobyl renomé v Británii, ho přece nezadrží.“

Začátkem září 1934 připlul Kapica s manželkou lodí do Bergenu a odtud odjeli autem přes celé Norsko, Švédsko a Finsko do Leningradu. Účastnil se konference ke stému výročí narození Dmitrije Mendělejeva, navštívil Ukrajinskou vysokou školu fyzikálně technickou v Charkově, kde působil jako konzultant, a setkal se s řadou kolegů. Po třech týdnech se chystal k návratu.

Avšak na 21. září ho pozval k rozhovoru do Moskvy Georgij Pjatakov. Náměstek předsedy Rady lidových komisařů (vlády) mu řekl, aby přemýšlel o tom, že už se do Anglie nevrátí. Kapica nesouhlasil. Poslali ho tedy k předsedovi Státní plánovací komise Valeriji Měžlaukovi. A ten mu potvrdil, že do zahraničí se vrátit nesmí. Fyzik marně protestoval.

Padesát protestů Stalinovi

Patrně k tomu přispěla i NKVD. V jednom jejím dokumentu se totiž psalo, že není jasné, jak se mohl v zahraničí ztratit sovětské rozvědce. Přitom jeho práce mají velký význam nejen pro průmysl v Anglii, ale v celé západní Evropě.

Tento zákaz Kreml delší dobu plánoval. Od srpna 1934 o něm několikrát jednalo politické byró bolševické strany, nejvyšší orgán státu. Návrhy formuloval člen politbyra Lazar Kaganovič. Poslední usnesení znělo: „Vycházeje ze zjištění, že Kapica prokazuje značné služby Angličanům, když je informuje o stavu vědy v SSSR, a také to, že poskytuje anglickým firmám včetně vojenských význačnou pomoc včetně prodeje svých patentů a prací na zakázku, je rozhodnuto zakázat P. L. Kapicovi odjezd z SSSR.“

Jeho manželce Anně vláda návrat do Cambridge dovolila. Vždyť oba jejich malí synové tam zůstali. Britský tisk se rozepsal o tvrdém režimu v Moskvě, který nedovoluje význačnému vědci pracovat v zahraničí.

Kapica byl rozčarován. Přemýšlel o tom, že s fyzikou skončí a půjde pracovat jako asistent ke slavnému fyziologu Ivanu Pavlovovi, laureátu Nobelovy ceny. Také zkusil požádat o pomoc přátele – francouzského kolegu Paula Langevina, ředitele své laboratoře Ernesta Rutheforda a slavného teoretika Alberta Einsteina. Rutheford sepsal písemný protest, který otisklo přes sedmdesát novin na celém světě. Zákaz přerostl v mezinárodní aféru, která Kreml zaskočila.

Mladého vědce k sobě pozval i předseda vlády Vjačeslav Molotov. Žádal ho, aby napsal svému bývalému šéfovi, že zůstává v Sovětském svazu dobrovolně. Kapica se namíchl: „Nic nenapíšu!“

A ženě se v dopise do Anglie svěřoval: „Od prvních okamžiků mého pobytu tady žádné kompromisy ze své vůle jsem neudělal a jsem přesvědčen, že také neudělám. Žádnými výhodami si mně nezískají.“

Vzápětí poslal ostrý protest Josefu Stalinovi. Sovětský vůdce mu neodpověděl – neměl to ve zvyku. Nicméně někteří vědci se domnívají, že svou odvahou, kterou mohl diktátor považovat za drzost, vzbudil u něj fyzik respekt.

V dopisech Stalinovi Kapica pokračoval. Zastával se řady vědců, kteří znenadání zmizeli, nejspíš do koncentráků. Historici odhadují, že takových psaní poslal okolo padesáti.

Hvězda Cavendishovy laboratoře

Petr Kapica pocházel z vojenské rodiny – jeho otec Leonid Kapica byl carským generálem, inženýrem v pevnosti Kronštadt, určené k hájení Petrohradu z moře. Chlapec se narodil 26. června (podle nového kalendáře 8. července) 1894 Olze Kapicové, která byla učitelkou. Po maturitě začal studovat Petrohradskou vysokou školu technickou (Petěrburgskij politěchničeskij institut).

Počátek první světové války v létě 1914 ho zastihl na prázdninách ve Skotsku, kde se učil anglicky. Po návratu domů se dobrovolně hlásil do armády, stal se řidičem sanitky. Za dva roky mohl svléknout uniformu a pokračovat ve studiích na technice. V roce 1916 se oženil – vzal si Naďu Černosvitovou, dceru vlivného poslance Dumy (sněmovny) za kadety, což byli úhlavní nepřátelé bolševiků. Narodili se jim postupně dva synové. Ale všichni tři, manželka i děti, během chřipkové epidemie, která obešla svět po skončení první války, zemřeli.

Na jaře 1918 Kapica studium dokončil. Ještě před odevzdáním diplomové práce si ho vyhlédl přední ruský fyzik Abram Ioffe a nabídl mu místo v právě vznikajícím Rentgenologickém a radiologickém ústavu, který brzy změnil název na Fyzikálně technický ústav (Fyziko-těchničeskij institut). Profesor Ioffe chtěl, aby se mladík dál vzdělával v zahraničí. V bouřlivých letech občanské války se to však nedařilo dojednat. Až v roce 1921 díky vlivnému konstruktéru lodí Alexeji Krylovovi a spisovateli Maximu Gorkému vznikla speciální komise, která výjezdy do zahraničí povolovala.

Koncem července 1921 mohl Kapica nastoupit do Cavendishovy laboratoře v Cambridge, kterou vedl laureát Nobelovy ceny Ernest Rutherford. Profesor se zabýval strukturou atomů pomocí částic alfa. Ruskému kolegovi navrhl, aby studoval vlastnosti těchto částic. Mladík ho poslechl.

Elektricky nabité částice se zkoumají v přístroji, jemuž se říká Wilsonova mlžná komora. Částice prolétávají vzduchem, který obsahuje podchlazené páry, a zanechávají v něm stopu v podobě vysrážených kapiček vody. Kapica se rozhodl, že tuto komoru umístí do silného magnetického pole – a částice lépe uvidí. „Tento princip dovedený do pohádkové dokonalosti je dodnes nejdůležitější experimentální metodou fyziky elementárních částic,“ ocenil tuto metodu Jaroslav Pačes v časopisu Pokroky matematiky, fyziky a astronomie.

Potom odešel Kapica k pevným látkám, které studoval v silných magnetických polích a za nízkých teplot. Též navrhl originální metodu zkapalňování hélia. Málokdo si uvědomoval, že všechny tyto studie povedou k rychlému výzkumu pevných látek důležitých pro elektroniku druhé poloviny 20. století. Rutherford v roce 1930 prosadil, aby pro sovětského fyzika zřídili speciální pracoviště pro nízké teploty – Mondovu laboratoř (The Royal Society Mond Laboratory). Peníze pocházely z odkazu britského chemika a průmyslníka německého původu Ludwiga Monda. Toto krajně neobvyklé jmenování nejlépe vystihuje význam Kapicovy práce.

Ve volných chvílích hrál ruský vědec šachy. Vyhrál i šachovou soutěž Cambridgského hrabství. Také ho bavilo spravovat staré hodiny a v domácí dílně vyráběl kusy nábytku.

Na podzim 1926 se seznámil s třiadvacetiletou Annou Krylovou, dcerou námořního inženýra a ruského admirála. V dubnu následujícího roku se v Paříži vzali. V Cambridgi se jim narodili dva synové.

Roku 1929 dosáhl ruský vědec vysoké pocty – byl zvolen členem Královské společnosti (Royal Society), nejvýznačnější vědecké instituce Británie.

Moskevský ústav v britském stylu

Kapicu během pobytu v Leningradě otevřeně sledovali příslušníci NKVD. Někdy ho dokonce chytali za kabát, aby jim neutekl. Vědec se cítil jako ve vězení.

Během nuceného pobytu v Leningradě Petra Kapicu otevřeně sledovali příslušníci NKVD. Někdy ho dokonce chytali za kabát, aby jim neutekl! Význační západní badatelé protestovali proti Kapicově uvěznění v Sovětském svazu, ale marně. (Petr Kapica, 1930)

Význační západní badatelé protestovali proti Kapicově uvěznění v Sovětském svazu, ale marně. Ovšem poukázali tak na jeho vědeckou velikost a zajistili mu tím vysokou míru bezpečnosti, která byla v nadcházejícím období Stalinova teroru jedinečná.

Kapica nebyl jediný, kdo nesměl za hranice. Změnila se politika bolševické strany. Na jejím 17. sjezdu začátkem roku 1934 bylo rozhodnuto, že vědci musí mnohem víc pomáhat při industrializaci země. Vznikla komise vedená hlavním ideologem Andrejem Ždanovem, jejímiž členy byli funkcionáři strany a bezpečnosti, která měla přísně posuzovat návrhy na výjezdy odborníků do zahraničí, prakticky je zatrhla. Nevzdělaní politici si představovali, že nyní se stane centrem světové vědy Sovětský svaz. Jakmile se o tomto nařízení dozvěděli někteří význační badatelé, kteří pobývali na stážích v zahraničí, raději tam zůstali natrvalo, bez ohledu na to, že ztratili sovětské občanství.

Kolegové fyzici umožnili Kapicovi vědecky pracovat a materiálně ho zajistili. Avšak bez přístrojů z Mondovy laboratoře v Moskvě se neobejdu – upozorňoval vědec. Politbyro rozhodlo, že nabídne Rutherfordovi 30 tisíc liber na odkoupení všech aparatur z Mondovy laboratoře. V prosinci 1934 podepsal Molotov usnesení o zřízení Ústavu fyzikálních problémů (Institut fizičeskich problem) Akademie věd, jehož ředitelem se stane Kapica. Opět akty v sovětské diktatuře nevídané.

Současně Kreml nařídil, aby ho policisté přestali sledovat. Přidělil mu osobní auto – americký buick, kterým vzbuzoval pozornost.

Začátkem roku 1935 přesídlil Kapica z Leningradu do Moskvy. Zatím bydlel v hotelu Metropol, který na tehdejší poměry patřil k exkluzivním. V květnu začaly stavební firmy budovat na Vrabčích horách laboratoře budoucího ústavu a vilky pro jeho zaměstnance. Kapica trval na tom, že všechno musí být v britském stylu, aby se cítil jako v Cambridgi. A to bylo v sovětské společnosti, izolované od západních vlivů, něco nezvyklého. Rozhovory o prodeji zařízení Mondovy laboratoře nebyly jednoduché. Vedli je úředníci a diplomaté, bez účasti Kapici. Často je brzdili sovětští byrokraté. Kapica si postěžoval Stalinovi. Teprve diktátorův zásah umožnil dohodu. V letech 1935–1937 se podařilo odvézt z Cambridge všechny přístroje do Moskvy.

Avšak fyzik si stýskal, že zájem o jeho práci poklesl. Svazovala ho byrokracie. To, co v Anglii domluvil jedním telefonickým rozhovorem, musel v Moskvě zdlouhavě vyřizovat písemně a ještě urgovat. Přesto mu někteří kolegové záviděli a pomlouvali ho – Stalin mu nechal postavit ústav podle jeho přání.

V komunistické diktatuře se necítil dobře. V prosinci 1934 kladl na srdce přátelům fyzikům: „Kdyby se něco se mnou stalo, říkejte pravdu.“ Také zdůrazňoval, že není disident, nýbrž zastánce tiché diplomacie. Přináší větší úspěchy a je efektivnější.

Nikdy se nestal členem komunistické strany. A není známo, že by ho někdo k tomu nutil. Měl výjimečné postavení.

Dostal slib, že ho zvolí členem Akademie věd SSSR. Celý rok 1935 nedalo její vedení tento bod na pořad jednání. Přitom ho občas zvalo na schůze prezídia Akademie, kde se hovořilo o reorganizaci sovětské vědy. Brzy se mu tyhle porady znechutily – byly to prázdné řeči, které k ničemu nevedly.

V lednu 1936 se z Anglie vrátila žena s dětmi. Rodina byla konečně pohromadě. Usadila se v jedné vile na okraji ústavního pozemku.

Až v březnu 1937 skončilo budování laboratoří. Dva britští inženýři také dokončili montáž dovezených aparatur. Kapica se mohl opět vrhnout do práce.

Supratekutost hélia objasní jedině vězeň!

Osou činnosti ústavu se staly pravidelné semináře – slavné „kapičníky“. Na nich se rozebíraly hlavní směry fyziky, probíraly nové myšlenky a určovaly úkoly pro jednotlivé lidi.

Kapica se stal obhájcem některých vědců před terorem, který znovu sílil. V únoru 1937 napsal Stalinovi dopis, v němž žádal, aby tajná policie NKVD propustila leningradského fyzika Vladimíra Focka, obviněného z protistátní činnosti. Vysvětil jeho význam pro sovětskou vědu a případ srovnal s vyhnáním Einsteina z Německa. To zapůsobilo. Za čtyři dny vyšel Fock z vězení.

Sám se však obával, že ho policie odposlouchává, a proto na různé dotazy odpovídal spíš písemně než telefonicky. Žil – stejně jako většina sovětských občanů – ve strachu, že v noci pro něj přijdou tajní. Celá rodina se třásla v nervózním očekávání.

Přesto se věnoval vědecky vyhladovělý Kapica své práci. Při pokusech se zkapalněným héliem za nízkých teplot blízkých absolutní nule objevil dosud neznámý jev – jeho supratekutost. Hélium II, jak se v této extrémně nízké teplotě nazývá, nepřechází do pevného stavu jako všechny ostatní látky, ale jenom ztrácí viskozitu a stává se – jak fyzici říkají – supratekutým. Teče velmi rychle, jako by ho vůbec nesvazovala gravitace. Přitom přenáší teplo rychlostí zvuku, což nedokáže žádná jiná látka.

Byl to fundamentální objev. V prosinci 1937 o něm poslal studii do britského časopisu Nature. Měl obavy, aby ho Stalin nenechal zatknout, případně nezakázal článek publikovat. Proto požádal redakci, aby mu jeho obtahy ke korektuře neposílala, místo něho případné chyby opraví přítel John Cockcroft z Cambridge.

Nicméně experimentátor Kapica si nedovedl supratekutost vysvětlit. Požádal o pomoc Lva Landaua – jiný teoretik s nadhledem v zemi v té době nebyl, avšak Landaua zatkla 27. dubna 1938 tajná policie NKVD. Vědec spolu se dvěma kolegy sepsal výzvu ke svržení diktátora Stalina, jehož srovnávali s Hitlerem a Mussolinim. Leták rozšiřovali vysokoškoláci. Tajní velmi brzy zjistili jeho autory.

Kapica se pustil do boje za jeho propuštění. Ještě ten den písemně protestoval u Stalina. Upozornil, že Fock a Landau jsou „nejlepšími teoretiky fyziky, jaké země má“. Tentokrát se nic nestalo, Landaua vyslýchali dál. Lavrentiji Berijovi, novému šéfu státní bezpečnosti, velice vadilo, že se někdo pokouší vměšovat do těchto záležitostí. Kapica se poprvé střetl s Berijou.

U Stalina protestoval i jeden ze sloupů světové fyziky Dán Niels Bohr. Začátkem dubna 1939 napsal Kapica Molotovovi, že objevil supratekutost hélia, což může vést k objasnění některých tajemství současné fyziky. Ovšem k tomu potřebuje teoretického fyzika – a jediným, který to může zvládnout, je Landau. Molotov o tom nerozhodoval, určitě dopis ukázal Stalinovi.

Koncem dubna pozvali Kapicu na Lubjanku do centrály NKVD. Berijovi zástupci se ho snažili přesvědčit, že Landau je německý špion, a nabízeli mu, aby si pročetl materiály, které o něm shromáždili. Kapica odmítl cokoli číst, protože Landauovi věří. Místo toho napsal několik řádek Berijovi, ve kterých se za velkého teoretika osobně zaručil. Poslední dubnový den Landaua propustili.

Příčiny a zákonitosti supratekutosti hélia objasnil Landau v roce 1941. Přišel na to, že mikroskopické vlastnosti tekutého hélia odrážejí zákony světa atomů – objevil tedy další bránu do mikrosvěta. A podnítil fyziky, aby se po válce vrhli na výzkum podivného chování látek v blízkosti absolutní nuly na široké frontě.

Za člena Akademie věd zvolili Kapicu jednomyslně 24. ledna 1939.

Členem státních výborů

Koncem června 1941 přepadlo Německo Sovětský svaz a Rudá armáda wehrmachtu rychle ustupovala. V červenci evakuovali Ústav fyzikálních problémů z Moskvy do Kazaně a přestěhovala se tam i celá Kapicova rodina.

Kapica objevil zajímavou metodu výroby kyslíku ze vzduchu, která se dala průmyslově využít. Zvláště na vojenských letištích kyslík potřebovali, protože ve velkých výškách se bez něj nemohli letci obejít. Nicméně trvalo celou válku, než ho dovedli do provozuschopné podoby. Začátkem roku 1943 začali zkoušet prototyp, o dva roky později dokončili typ druhé generace, který se mohl vyrábět.

V květnu 1943 vzniklo Hlavní ředitelství pro kyslík při Radě lidových komisařů v čele s Kapicou. Tento orgán založil speciální ústav pro výrobu kyslíku. V roce 1945 odměnil Kreml Kapicu titulem hrdiny socialistické práce a jeho ústav Řádem Rudého praporu práce.

Uprostřed války se pustili sovětští vědci do vývoje atomové bomby. K jejímu vývoji podnítily Stalina zprávy rozvědky o těchto pracích ve Velké Británii a ve Spojených státech. Přitom už 12. října 1941 upozornil Kapica na schůzi vědců, že podle teoretických výpočtů se dá v nejbližší době taková superzbraň vyrobit. Ovšem v té době stála německá vojska u bran Moskvy.

Staří zkušení fyzici na podzim 1942 doporučili, aby se vědeckým šéfem projektu stal nadaný, ale poměrně neznámý profesor Igor Kurčatov. Mladý člověk mívá hodně energie, a toto neobvyklé jmenování mělo usnadnit i utajení všech prací.

V Kremlu dohlížel na projekt Molotov. Kurčatov si po čase stěžoval Berijovi, že šéfovi kabinetu chybí organizační schopnosti. Na podzim 1945, po svržení amerických atomových bomb na Japonsko, Stalin přidělil dohled nad těmito pracemi Berijovi a do vedení organizačního výboru jmenovali i Kapicu.

Avšak Kapicovi se tato změna nelíbila. Začátkem října požádal Stalina dopisem, aby ho z práce ve výboru uvolnil. Když nedostal odpověď, připomněl se znovu 25. listopadu 1945: „Pravda je, že soudruh Berija třímá v rukou taktovku. To je sice pěkné, ale první housle musí vždy hrát vědec, protože ty udávají celému orchestru tón. Hlavní nedostatek soudruha Beriji spočívá v tom, že dirigent musí nejen mávat taktovkou, ale také chápat, co právě diriguje. A právě toho se Berijovi nedostává.“ Stalin Kapicovi vyhověl 21. prosince.

Berija chtěl pouze okopírovat americkou bombu, protože k ní mu dodala rozvědka dost odborných podkladů. To Kapica nevěděl. Myslel si, že sovětští vědci by uměli navrhnout vlastní způsob její výroby, levnější a rychlejší. Ovšem samotný Stalin nevěřil domácím odborníkům, že jsou stejně schopní jako západní, chtěl proto, aby nejdřív vytvářeli kopie zbraní. Totéž požadoval od raketových konstruktérů: Nejdřív okopírujte německé V-2!

Rozvinula se polemika ohledně průmyslové výroby aparatury na výrobu kyslíku. Státní komise přiznala Kapicovi prvenství v jeho vývoji, ale domnívala se, že ještě není v takovém stádiu, aby se mohla vyrábět. Projekt zamrzl.

Ve vyhnanství na venkově

Berija chtěl Kapicu zavřít. Stalin souhlasil s mírnějším řešením. Dne 17. srpna 1946 ho zbavili ředitelování ústavu. V jeho pracovně se usadil třiačtyřicetiletý Anatolij Alexandrov, který byl dosud zástupcem Kurčatova na projektu bomby. Díky tomuto personálnímu propojení se ústav zařadil mezi instituce spolupracující na vývoji nové zbraně – nejvíc potřebovali Landaův mozek.

Fyzik se přestěhoval do svého letního sídla, na „daču“, na Nikolině hoře. Bylo to vyhnanství, naštěstí poblíž Moskvy a se vším komfortem. Berija tam poslal příslušníky tajné policie, aby ho hlídali a ztrpčovali mu život. Vyhnanství mu usnadnil prezident Akademie věd Sergej Vavilov, fyzik, bratr genetika Nikolaje Vavilova, který zahynul ve vězení. Zařídil, aby mu dovezli spoustu výzkumných aparatur, takže si vytvořil menší laboratoř.

Ve vyhnanství zkonstruoval výkonné vysokofrekvenční generátory pro průmysl. Přišel také na myšlenku využít vysokofrekvenčního magnetického pole k ohřátí plazmatu – to byl impulz k vytvoření řízené termonukleární fúzi, procesu, který by umožnil vyrábět dostatek energie. Nicméně pořád se obával o svůj život.

V prosinci 1949 dostal pozvánku na schůzi Moskevské státní univerzity (Moskevskij gosudarstvennoj univerzitět) na počest Stalinových narozenin, ale nedorazil. Vzápětí následoval trest: Děkanát fyzikálně-technické fakulty mu oznámil, že s jeho přednáškami dál nepočítá. Za to že si dovolil projevit neúctu k vůdci, mohl následovat ovšem postih daleko horší, vyvázl tedy lacino.

Po Stalinově smrti v březnu 1953 a následném zatčení Beriji se situace v Sovětském svazu pozvolna uvolňovala. V létě 1955, pozval akademika Kapicu k rozhovoru nový šéf komunistické strany a státu Nikita Chruščov. Hned potom se vědec mohl vrátit do své ředitelny v Ústavu fyzikálních problémů.

Se Stalinem jednal jako se sobě rovným

Kapica se zabýval vlastnostmi plazmatu, kulovými blesky a řadou otázek, které se vynořovaly. Ve vysokém věku se pustil do studia zcela nového oboru – řízené termonukleární reakce. Obnovil své semináře – proslulé „kapičniki“. Přicházeli na ně nejen fyzici, ale i vědci z jiných oborů, spisovatelé a umělci. Vedl diskuse tak, aby si všichni uvědomovali široké souvislosti přírody a života. A jeho ústav se opět stal rodištěm mnoha vynikajících specialistů.

Intenzivně se věnoval organizaci vědy. Přispěl jak k založení Akademgorodku v sibiřském Novosibirsku, tedy ke zrodu nového střediska vědy daleko od Moskvy, tak k vytvoření Vysoké školy fyzikálně technické.

Sovětští konstruktéři chystali v tajnosti první umělé družice Země. I tady zasáhl. Někteří odborníci vyjadřovali vůči výzkumu vesmíru nedůvěru. Projevilo se to na poradě, kterou uspořádalo prezídium Akademie věd koncem srpna 1955. Akademici měli připravit pro raketové konstruktéry sérii vědeckých úkolů, a proto vznikla komise vedená viceprezidentem Akademie matematikem Mstislavem Keldyšem.

Nicméně padaly otázky, na něž nedokázali Keldyš a raketoví inženýři úplně odpovědět. Atmosféra zhoustla. O slovo se přihlásil Kapica: „Je to úplně nová věc, vstupujeme do oblasti neznáma, ale to vždycky přináší vědě nové plody, které nemůžeme dopředu předvídat. Určitě přijdou. Umělou družici musíme postavit!“ S jeho jasnozřivým názorem nakonec všichni souhlasili.

V létě 1959 poprvé směl vyjet za hranice – na mezinárodní fyzikální kongres do Prahy. O šest let později mohl navštívit Dánsko a později i s manželkou Spojené státy.

Když svrhl na podzim 1964 Leonid Brežněv Chruščova, začalo opět přituhovat. Občas se objevovaly články, jejichž autoři velebili Stalina. Začátkem roku 1966 se pětadvacet předních vědců a umělců včetně Kapici obrátilo na Brežněva s protestem proti případné rehabilitaci zesnulého diktátora, který zavinil smrt desítek milionů nevinných lidí. Podařilo se – na sjezdu komunistické strany, kde se měl tento akt odehrát, nepadlo o Stalinovi ani slovo.

V roce 1978 dostal Kapica pozvání do Stockholmu. Jel si pro Nobelovu cenu za objevy v oblasti fyziky nízkých teplot. V laureátské přednášce se zamýšlel nad budoucností termonukleární reakce pro energetiku – opět s velkým nadhledem.

Když bylo zapotřebí, vždycky se zamíchal do nejvyšší politiky. V polovině šedesátých let si akademik Andrej Sacharov, považovaný na autora sovětské vodíkové bomby, uvědomoval nebezpečí atomového konfliktu mezi Západem a Východem, a proto doporučoval splynutí kapitalismu a socialismu. To byla svatokrádež.

Na podzim 1968 požádal prezident Akademie věd Keldyš členy prezídia, aby Sacharovův článek na toto téma odsoudili. Dostal to jako příkaz z ÚV KSSS. Kapica však řekl: „Nejdřív bychom si ho měli všichni přečíst!“ Tím jednání skončilo. O deset let později žádal Keldyš Kapicu, aby podepsal dopis adresovaný Kremlu, v němž vědci Sacharova odsuzují. Kapica odmítl: „Hitler také kdysi vyhnal Einsteina.“

Kapica si občas dopisoval s Jurijem Andropovem, předsedou KGB. Šéf sovětské bezpečnosti si vědce velice vážil. Kapica se u něj několikrát za Sacharova přimlouval. Také dosáhl toho, že propustili ženu básníka Vadima Delone Irinu Bělogorodskou zavřenou za to, že protestovala proti vpádu vojsk Varšavské smlouvy do Československa.

V listopadu 1981 napsal stručný dopis Brežněvovi: „Pomozte Sacharovovi!“ Kreml se chtěl tohoto fyzika zbavit tím, že ho odsunul do vyhnanství ve městě Gorkij (dnes opět Nižnij Novgorod). Sacharov tam protestoval různým způsobem – včetně hladovky, která ho nesmírně oslabila.

Nezávislá autoritativní osobnost

Zadržení velkého fyzika ve třicátých letech a jeho boje s Kremlem a s tajnou policií se za sovětského režimu zamlčovaly a obcházely. Teprve po pádu komunismu začaly všechny tyto věci i s podrobnostmi vycházet najevo. Ovšem to je běžné u všech autoritativních a diktátorských režimů.

Kapica nikdy moc nedbal na své zdraví. Koncem března 1984 se cítil špatně a v nemocnici mu našli cukrovku ve vysokém stádiu. Upadl do bezvědomí, z něhož se už neprobudil – zemřel po dvou týdnech, 8. dubna. Bylo mu devětaosmdesát let.

Petr Kapica se musel – stejně jako desítky milionů jiných lidí – naučit žít v policejním státě. Nicméně na rozdíl od některých nepodlehl slabosti a zachoval si čest i důstojnost. „Kapica nebyl ani disidentem, ani demokratem, za jakého ho mnozí považují,“ napsal geolog Boris Goroběc do časopisu Mirovaja energetika v roce 2008. „Byl velkou, nezávislou osobností autoritativního typu. S představiteli země dokázal hovořit na stejné úrovni, dokonce i se Stalinem.“ A to zřejmě diktátorovi imponovalo.

ŠPION, KTERÝ ZACHRÁNIL DESET TISÍC ŽIDŮ

Začátkem dvacátých let zřídila ruská bolševická vláda v Berlíně svou diplomatickou misi. Stala se z ní centrála jejích tajných služeb pro celou Evropu. Rezident britské výzvědné služby SIS/MI 6 v Berlíně kapitán Frank Foley dostal za úkol tuto centrálu bedlivě pozorovat, zvláště kvůli nebezpečí, které odtud mohlo hrozit Velké Británii – uvedl historik Keith Jeffery v knize MI 6 – The History of Secret Intelligence Service 1909–1949. Spojkou k Rusům, kteří utekli před bolševismem, se stal jeho asistent Charles Howard Ellis, který se oženil s Ruskou. Tihle „bílí Rusové“, jak se jim říkalo, měli obavy z bolševických agentů, a proto o nich ledacos věděli.

Agent GRU dublérem

Největším úlovkem Foleyho byl člen výkonného výboru Kominterny a agent vojenské výzvědné služby GRU (Glavnoje razveduvatelnoje upravlenije – Hlavní rozvědné velitelství), německý komunista Johann Heinrich de Graff. Podle hlášení berlínského rezidenta do Londýna z 13. února 1933 se nabídl sám. Potřeboval peníze – pro začátek 2 000 marek a potom každý měsíc 500 marek (dnes by to bylo 7 300 liber a 1 800 liber). První písemnou zprávu podal de Graff v březnu – 28 stran o sovětských agentech ve Velké Británii. To bylo sousto pro kontrašpionáž MI 5.

Tento devětatřicetiletý vyzvědač měl široké pole působnosti – Německo, Británii, Čínu a Latinskou Ameriku. Důstojníci MI 6 se s ním scházeli v různých městech – v Praze, v Kodani, v Paříži. Po návratu z Brazílie jim vykládal o plánech na komunistickou revoluci v této zemi. Po návratu z Mandžuska, okupovaného Japonci, o situaci v Číně. Po návratu z Japonska o možném komunistickém puči dokonce i v tomto ostrovním císařství. Britům postupně prozradil metody a cíle své činnosti, snahy o destabilizaci řady států ilegálními akcemi. Později ho uvěznili Brazilci, ale když se z jejich vězení dostal, usadil se v Kanadě, kde měl čas britským zpravodajcům vyprávět o zákulisí sovětské špionáže a politiky. Najednou získali jedinečný pohled na svého hlavního protivníka.

Je přirozené, že Foyle spolupracoval na sledování sovětských vyzvědačů i s německou policií a kontrašpionáží. Rozhovory s německými policisty a armádními důstojníky mu umožnily hlouběji proniknout do způsobu jejich myšlení a ke sběru informací o militarizaci země.

Kilometrová fronta na víza

Foley nebyl na ambasádě jediný člověk, který si od začátku uvědomoval nebezpečí nacismu. Ovšem vzhledem ke svým stykům s úřady a obyčejnými lidmi byl patrně nejlépe informován o situaci. A hlásil to do centrály MI 6. Londýn však spatřoval větší hrozbu v bolševickém Rusku, než v nacistické říši.

Od ledna 1933, kdy vstoupil Adolf Hitler do říšského kancléřství, se Německo otřásalo změnami. Země vypověděla Versailleskou smlouvu a zahájila mohutné zbrojení. Po smrti prezidenta Paula von Hindenburga se Hitler rozhodl, že spojí funkci hlavy státu s úřadem kancléře.

Následovaly další akce. Německá armáda zabrala demilitarizované pásmo v Porúří. Německo vystoupilo ze Společnosti národů. Začalo pronásledování Židů – jejich vyhazování ze zaměstnání, omezování jejich práv, zastrašování a zavírání do koncentráků. Právní rámec tomu daly v září 1935 takzvané Norimberské zákony, které udělaly z Židů občany druhé kategorie.

Foley, který formálně působil jako konzul, to pozoroval s obavami. Vydávání víz bylo jenom zástěrkou pro jeho skutečnou práci – na všech ambasádách působili pod tímto krytím důstojníci výzvědné služby SIS.

Získal si řadu přátel mezi umělci, vědci a podnikateli a některé přesvědčil, aby se stali britskými agenty. Vzestup německé armády, zvláště když Hitler porušil omezení dané Versailleskou dohodou, ho znepokojoval. Když za ním přicházeli židovští přátelé s žádostí o vízum do Velké Británie nebo Palestiny, která byla pod britskou správou, okamžitě jim vyhověl. Nacisté, kteří se drali na přelomu dvacátých a třicátých let k moci, byli antisemité, a Židé proto prchali do zahraničí.

Jakmile získal Hitler moc, stále víc lidí židovského původu prosilo o víza a Foley bez ohledu na předpisy, které určovaly, kolik jich může udělit, jim je dával. Teď už jim šlo o životy. Nakonec se v úředních hodinách konzulátu tvořily před ambasádou, která sídlila uprostřed města v paláci na Tiergartenstrasse, fronty žadatelů od čtyř hodin ráno, někdy dlouhé až kilometr. „Úřadoval bez přerušení od 7 hodin a až do 22 hodin,“ vzpomínala jeho žena Kay. „Někteří byli hysteričtí. Mnozí plakali. Pro mnohé z nich znamenalo Frankovo ano či ne rozdíl mezi novým životem a koncentračním táborem.“

Jakmile získal Hitler moc, propukl v Německu v nebývalé míře antisemitismus. Stále víc lidí židovského původu prosilo o víza a Foley bez ohledu na předpisy, které určovaly, kolik jich může udělit, jim je dával. Teď už jim šlo o život! (Berlín, oslava Anšlusu Rakouska, 1938)

Nyní se mu hodily dobré styky s policií a s gestapem, s nimiž spolupracoval na sledování sovětských vyzvědačů. Gestapáci si ho vážili jako „experta na komunisty“ a oceňovali jeho „srdečnost“ – uvádí jeden dokument z října 1937. Měl tedy jejich důvěru a udělování víz stovkám Židům nebrali jako čin namířený proti novému režimu. Ostatně zpočátku jejich vystěhování podporovali.

Ovšem Foyle zacházel dál, než kam sahaly jeho úřední povinnosti – riskoval vlastní život. Pomáhal Židům falšovat osobní průkazy. Po „Křišťálové noci“ v listopadu 1938, kdy hordy nacistů pronásledovaly a vraždily Židy, ukrýval několik z nich, než mohli odcestovat, ve svém bytě. Mezi těmito hosty byl i předseda Společnosti německých rabínů Leo Bäck. „Věděli, že kdyby zůstali doma, riskovali by, že si pro ně přijde v noci gestapo,“ pokračovala Key Foleyová. „Nevím, jestli nacisté věděli, že je u nás schováváme.“

Foyle dokonce navštěvoval koncentrační tábory a přimlouval se u jejich velitelů za propuštění některých vězňů, na které ho upozornili němečtí přátelé.

Objev po půlstoletí

Britský zpravodajec se touto činností nechlubil, ani jeho nadřízení o ní nevěděli. Až v devadesátých letech zaujal příběh tohoto obyčejného pasového úředníka vojenského reportéra deníku Daily Telegraph Michaela Smithe. V roce 1995 o něm vydal knihu The Spy Who Saved 10 000 Jews (Špion, který zachránil 10 000 Židů). Tím ho objevil pro svět.

Foyle, stejně jako jiní konzulové pracující pro SIS, neměli diplomatické pasy, které by je chránily před zatčením. Šéf tajné služby admirál Hugh „Quex“ Sinclair od března 1938 velice usiloval o to, aby je dostali. Když totiž Vídeň obsadila německá vojska, nacisté tři dny věznili a vyslýchali Tommyho Kendricka, tamního pasového úředníka, důstojníka SIS, který rovněž proslul vydáváním množství vstupních víz Židům. Avšak velvyslanec Nevile Henderson, známý svým pronacistickým cítěním, odmítal, aby Foyle a jeho lidé tuto bezpečnostní garanci získali. Nakonec ji pro ně admirál vybojoval 11. srpna 1939, těsně před vypuknutím druhé světové války.

Sinclair měl k Foylemu takovou důvěru, že ho v srpnu poslal na několik dnů do Osla, aby zjistil, jestli Joseph Neville, penzionovaný námořník, který umí plynně norsky, zvládá svou práci. Foyle admirálovi napsal, že Neville, který tam nastoupil v lednu, je „dobrý chlap na správném místě“.

Když 3. září 1939, dva dny po útoku Německa na Polsko, vyhlásily Londýn a Paříž Berlínu válku, přesunul se personál britské ambasády k Američanům. I na jejich velvyslanectví vydával Foley víza Židům.

Až 4. září všichni britští a francouzští diplomaté spořádaně ve dvou velkých železničních vagonech odjeli. Americký novinář William Schirer si do svého deníku zapsal: „Trochu mně šokovala skutečnost, že zatímco zabíjení pokračuje, všechny detaily diplomatického protokolu byly oběma stranami do poslední chvíle přesně dodržovány.“

Expert na Německo

Francis Edward Foley se narodil 24. listopadu 1884 v Highbridge v jihozápadním koutku Anglie jako třetí syn železničního dělníka. Ze základní školy v Somersetu odešel na školu ve Stonyhurstu vedenou jezuity. Brzy ji vyměnil za kněžský katolický seminář ve Francii. Nakonec se rozhodl pro klasická studia na univerzitě v Poitiers v západní Francii. Uměl dobře francouzsky a německy, každé prázdniny cestoval po Evropě. V roce 1914 studoval na univerzitě v Hamburku filozofii.

Když vypukla v srpnu 1914 válka, vyhnul se internaci jako nepřátelský cizinec tím, že si opatřil uniformu pruského důstojníka. Pomocí přátel z řad kněží našel námořníky, kteří ho z přístavu v Emdenu převezli do neutrálního Holandska.

Koncem roku 1915 se přihlásil do armády a po skončení výcviku ho poslali jako podporučíka do Francie. Jako velitel se osvědčil, byl povýšen na kapitána. Po těžkém zranění do hrudníku ho evakuovali do Británie.