Příběhy se šťastným koncem – Zapomenuté jehňátko

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Příběhy se šťastným koncem – Zapomenuté jehňátko – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1

„Teď si v učebnici nalistujte stránku pět…“

Ben se snažil soustředit na to, co paní Jacksonová říkala, ale tiché bubnování deště na okno ho uspávalo. Celý týden nepřetržitě pršelo. Vždyť už by všechna voda měla z nebe dávno vypršet, pomyslel si.

Minulé pondělí, když začalo pršet, to byla zábava. Šel se svými nejlepšími kamarády Tomem a Samem do školy v holínkách a cestou kolem pastvin, na kterých viděli ovce s čerstvě narozenými jehňaty, se cachtali v loužích. V úterý už to tak zábavné nebylo – Tom skočil do louže, voda cákla Benovi do holínek a pak musel sedět celý den ve škole v příšerně mokrých ponožkách. Ve středu jim začalo být líto oveček, protože měly srst nasáklou vodou, a Benova maminka rozhodla, že dokud nepřestane pršet, bude ho vozit do školy autem. Ben autem moc rád nejezdil – vevnitř voněl osvěžovač vzduchu tak sladce, až se mu z toho dělalo špatně, a maminka vždycky naladila na rádiu zprávy nebo klasickou hudbou.

Teď bylo zase pondělí a pořád lilo jako z konve. Ben byl celý víkend zavřený doma. Přišel o fotbalový trénink, poslední před velikonočními prázdninami, a přinejmenším dvakrát si zahrál všechny počítačové hry, které měl. Maminka mu ani nedovolila vyvenčit jeho fenku Jess nebo se jet vykoupat s jeho osmnáctiletou sestrou Katkou, která o víkendech pracovala v místním bazénu jako plavčice. „Nechci, abys dostal chřipku,“ prohlásila. Ben si nemyslel, že dostat chřipku by bylo tak špatné – aspoň by nemusel do školy a netrápil se při násobení dvojciferných čísel.

Začal počítat dešťové kapky, které se navzájem honily na oknech ve třídě, a kdykoli se spojily v jednu velkou kapku, udělil si dvojnásobný počet bodů. Právě když dosáhl čtyřiceti čtyř, někdo ho bolestivě dloubl do žeber.

„Bene!“ sykl Tom a škubl hlavou k paní Jacksonové. Ben se rozhlédl. Celá třída se na něj dívala – a paní učitelka taky.

„Slyšel jsi, co jsem právě řekla, Bene?“ zeptala se paní Jacksonová a povytáhla obočí.

Ben se na ni bezvýrazně podíval. „Uhm… Ano?“ řekl – ale neslyšel ji.

„Skvělé!“ pronesla. „Takže vstaň a napiš odpověď na tabuli.“ Natáhla k Benovi ruku, v níž držela speciální pero.

Ben se co nejpomaleji zvedl a zoufale se snažil vybavit si, o čem paní Jacksonová mluvila. Podíval se na Toma se Samem, ale ti jen pokrčili rameny. Ani oni evidentně neposlouchali. Ben došel dopředu a vzal si od paní Jacksonové pero. Počty na tabuli vůbec nechápal – čísla mu jednoduše plavala před očima. Velkými červenými číslicemi napsal „55“. Byl to stejně dobrý pokus jako všechny ostatní.

„Ne, Bene. Správná odpověď je sto sedmdesát šest,“ prohlásila paní Jacksonová a číslo smazala. „A podle mě jsi neposlouchal, když jsem to násobení vysvětlovala, že ne?“

Ben zavrtěl hlavou a paní Jacksonová se na něj usmála.

„Vím, že je venku ošklivě, ale snaž se prosím soustředit, místo aby ses díval z okna.“

Ben přikývl.

„Zkus další,“ pobídla ho paní Jacksonová a otočila se zpátky k bílé tabuli. Zatímco psala nový příklad, na zápěstí jí cinkaly náramky.

„Dobře, Bene. Kolik je sedmkrát čtyřicet osm?“

V tu chvíli někdo hlasitě zaklepal na dveře. Paní Jacksonová šla otevřít a Ben se rychle vrátil na své místo.

„Ty máš ale štěstí,“ zašeptal Tom.

„Já vím! Snad na mě zapomene,“ řekl Ben.

„Pst!“ sykl Sam a ukázal na dveře. „Přišel pan Hughes!“

Pan Hughes byl ředitelem jejich školy. Ben ho měl moc rád – v aule často vtipkoval a o sportovním dni vždycky závodil –, jenže dneska se neusmíval.

„Dobré ráno, děti,“ pozdravil, když vešel do třídy. „Jen si potřebuju chvilku promluvit s paní Jacksonovou…“

Zatímco paní Jacksonová s panem Hughesem stáli u dveří a tiše si povídali, celá třída si mezi sebou šeptala a snažila se uhodnout, co se děje.

„Třeba nám dají velikonoční vajíčka, aby nám vynahradili, že si nemůžeme hrát venku!“ pronesl Ben plný naděje. „Nebo zvířátko do třídy! Chceme ho přece už strašně dlouho!“

„To bych neřekl… Podle mě se něco stalo,“ namítl Sam a natáhl krk, aby slyšel, co si dospělí povídají. „Takhle vážně se pan Hughes tvářil naposledy tehdy, když všichni druháci dostali plané neštovice.“

„Třeba všichni učitelé dostali spalničky!“

„Možná sem z vesmíru přiletěl brouk-zabiják!“

„Třeba přistála na hřišti vesmírná loď!“

„Jo, možná hledají desetileté kluky, aby si je odvezli na svoji planetu!“ řekl Tom.

„Pravděpodobně nás budou klonovat a potom…,“ spustil Sam.

„Nebojte se, kluci, právě jsem šel přes hřiště a žádné mimozemšťany jsem neviděl,“ uklidnil je pan Hughes. Sam zrudnul a Tom začal zaujatě studovat skvrnku na lavici.

„Ale musím vám všem něco říct,“ pokračoval pan Hughes. „Určitě jste si všimli, že pořád prší. Vodohospodářský dispečink vyhlásil pro náš okres první stupeň povodňové aktivity. Obávají se, že se řeka rozvodní. A jestli k tomu dojde, voda zřejmě zaplaví budovu školy.“

Všichni si začali mezi sebou vzrušeně špitat. Ben dloubl Toma do žeber a usmál se. Jen si to představ… To by bylo ještě lepší než sněhová vánice. Celé týdny by nemuseli dělat domácí úkoly z matematiky!

„Uklidněte se,“ požádal je pan Hughes a zvedl ruce, aby třídu utišil. „Ještě jsem nedomluvil. Bohužel, vzhledem k hrozícím povodním jsem musel zavolat vašim rodičům. Už jsou na cestě sem, aby si vás vyzvedli. Škola bude až do odvolání zavřená.“

„HURÁÁÁÁ!“ Ve třídě se zvedla vlna nadšení.

„Joooo!“ zajásal Ben a udeřil pěstí do vzduchu. „Už žádné násobení dvojciferných čísel. Pojedu si hrát domů s Jess.“

„Já se budu celý den dívat na televizi a jíst rybí prsty,“ oznámil Tom a začal si balit penál.

Jedině Sam se neusmíval. „Doufám, že mi voda nezaplaví pokoj,“ prohodil ustaraně.

„Vždyť máš pokoj v prvním patře!“ uklidnil ho Ben a zavrtěl hlavou. „Tak daleko voda nestoupne.“

Ale v tu chvíli si Ben uvědomil, že jeho pokoj je v přízemí a má výhled do zahrady. Už se nemohl dočkat, až dorazí domů a ujistí se, že všechny jeho věci jsou v pořádku.

2

„Hydrometeorologický ústav vyhlásil pro některé oblasti jižní Anglie první povodňový stupeň…“ Ben seděl vepředu v autě vedle maminky. Hltal každé slovo, které hlasatel v rádiu pronesl. Tentokrát mu nevadilo poslouchat zprávy – mluvili o místě, kde žil… A jeho vesnici možná odpoledne zatopí voda!

Ben si netrpělivě o koleno poklepával prsty. Maminka jela tak pomalu, že mohl klidně jít pěšky.

„Nemůžeme jet trochu rychleji, mami?“ zeptal se a podíval se z okna. Těžké šedé mraky visely tak nízko, až to vypadalo, že se skoro dotýkají stromů, a silnice před nimi byla kvůli dešti rozmazaná.

„Omlouvám se, Bene, ale nechci riskovat, že někde uvízneme nebo vjedeme do výmolu. V tom dešti skoro nic nevidím!“ Maminka jela velice opatrně a vyhýbala se hlubokým kalužím a proudům vody, které se valily se korytem.

Minuli několik stavení s doškovou střechou, projeli ulicí s řadou obchodů v centru vesnice a pak začali stoupat do kopce k jejich domu. Cestou kolem farmy pana Greena maminka zpomalila ještě víc, ale konečně byli doma. Jejich dům z červených cihel vypadal tak útulně a pohostinně. Ben okamžitě vyskočil z auta a utíkal se schovat na krytou verandu.

Jak maminka odemykala, Ben slyšel, že Jess štěká a pobíhá po chodbě. Jakmile vešel dovnitř, fenka na něj skočila a nedočkavě vrtěla ocasem – když se vrátil ze školy a nepršelo, bral ji obvykle na vycházku.

„Promiň, Jess,“ řekl a podrbal ji na hlavě. „Nějakou dobu na procházky chodit nebudeme.“

Právě když si Ben s maminkou svlékli kabát, dveře se znovu otevřely a na chodbu vpadla Katka. Vypadala, jako by jí někdo vylil na hlavu kbelík vody. Ben vyprskl smíchy.

„Katko!“ vykřikla maminka zděšeně. „Snad jsi nešla v tomhle počasí do školy pěšky? Řekla jsem ti, abys jela autobusem.“

„Autobusy nejezdily,“ vysvětlila Katka, když jí maminka podala ručník. „A stejně to bylo zbytečné. Než jsem tam dorazila, poslali všechny domů. Tátovu kancelář taky zavřeli?“

„Zatím ne, ale vynasnaží se přijít co nejdřív domů,“ oznámila maminka.

„Jestli to takhle půjde dál, bude sem muset doplavat,“ prohodila Katka. „Možná mu budu muset hodit z okna záchrannou vestu.“

Zavrtěla hlavou, aby se osušila. Voda z vlasů se rozstříkla po celé chodbě, i po celém Benovi.

„Co děláš?“ vykřikl. „Jsi horší než Jess.“

Katka šťouchla do Bena a ten jí to oplatil.

„Nechte toho, vy dva,“ napomenula je maminka a postrčila je do obývacího pokoje. „Nemáme moc času. Musím přichystat dům pro případ, že by přišla povodeň, takže budu potřebovat každou ruku. Katko, ty začni vynášet židle z obýváku nahoru. Bene, ty si spakuj věci ve svém pokoji. Pak mi můžeš pomoct srolovat koberce.“