Zběsilá bezmoc

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Jan Žáček

Zběsilá bezmoc – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Úvod

Jak kniha vznikla

Jako bych nic a nikoho neviděla. Či snad ani nechtěla vidět. Jako by se v mé duši rozpoutalo černočerné peklo, do něhož pouze občas probleskují plameny zoufalství a bolesti. Jako bych ani nic neslyšela. Jenom absolutní ticho. A do něho se výjimečně zařízne prudce a divoce ostrý ozvuk, který tolik zabolí v mých nešťastných uších, jež už nechtějí vůbec nic slyšet, v mém zraněném mozku, který už netouží po jediné myšlence. Ano, nechci vidět, slyšet, cítit, ani doufat, neboť to, co jsem poznala, mi dostatečně umožnilo pochopit, kde a s kým žiji. Jaká je tato společnost, tato zem. Jací jsou ti, kteří ji řídí. Jací jsou ti, kteří v houfu či ve stádu sledují telenovely nebo nahlouplé komedie a drží ústa i krok, protože jejich ledničky jsou dosud plné.

Možná, že to nepotrvá dlouho. Snad odejdu někam… Anebo mi někdo s mým zmizením rád pomůže…

„Bůh poskytl synům Adamovým hojnost sebelásky, ošidný dar rozumu a také iluzi času a prostoru, ale žádný cit pro spravedlnost. Člověk se bude plahočit sem a tam po zemském povrchu, dokud nevyprší platnost Boží smlouvy s ním a lidské jméno nebude navždy vymazáno z Knihy života.“

I. B. Singer.

Poznámka spoluautora (smím-li se tak pojmenovat, jako zaznamenavatel vyprávěného někým jiným a doplňovatel více či méně fiktivních pasáží příběhu) na úvod tohoto vydání: Autorka základu této knihy, reportérka Týna (Kristýna) Daňková, byla krátce po tom, co nabídla své zážitky k veřejné prezentaci (knižní a filmové) pod názvem „Zběsilá bezmoc“ a poté, co kniha skutečně poněkolikáté vychází (filmový scénář zatím leží nepoužit, protože filmoví producenti v Čechách raději vyrábějí bezduché komedie či duševní průjmy autorů, než aby natočili napínavý film hovořící o naší nesnesitelné současnosti, o ne snesitelné těžkosti bytí), zastřelena neznámým pachatelem ve svém pražském bytě. Tělo bylo policií objeveno až po několika dnech kvůli výrazně se šířícímu zápachu. Žila totiž v poslední době zcela sama a všemi opuštěná.

Policie ČR brzy případ odložila. Vlastně téměř ihned po vraždě. Nezbývá nám než se začít bát. Nebo naopak pozvednout hrdě hlavy. „Nerýt držkou v bahně,“ jak pravil Karel Kryl.

Tento příběh je více méně rekonstrukcí skutečné události. Pokud se vám budou zdát některé části příliš poetické, zbavené surovosti, omlouvám se. Nicméně jisté detaily vyprávění Daňkové jsou natolik naturalisticky drsné, že jsem považoval za nutné je zmírnit (ještě se souhlasem autorky), aby se čtenáři (použiji zde běžné výrazivo reportérky) „nepoblili nad naší současností a našimi významnými osobnostmi světa médií i světa politiky.“

I přes ono zmírnění se domnívám, že kniha je realistická a krutá v intencích uvažování a psaní zavražděné autorky, která mi svůj příběh vyprávěla a poskytla mi řadu cenných materiálů, abych mohl knihu sepsat. Přesto, že jsem se takto na knize podílel, pravou autorkou je zajisté ona.

Skutečná jména mnohých antihrdinů jsem změnil nebo jsem je vůbec nepoužil, chtěje se tak vyhnout žalobám a soudním procesům. Z tohoto důvodu na tomto místě také tvrdím: Veškeré postavy příběhu jsou smyšlené, a jakkoliv mohou připomínat skutečné osoby, je to pouze literární klam. Žádná z postav knihy, ani její samotná autorka, nikdy neexistovaly. Nikdo nebyl zavražděn. Nikdo nevraždil. Žádný šéfredaktor Radek, ani „moudrý“ televizní magnát nikdy neexistovali. Stejně tak je fiktivní hotel Balcron, policejní stanice v Michli, zámecké sídlo zásahovky.

Jestliže by se přesto někdo cítil knihou dotčen, předem se mu omlouvám (za sebe i za zesnulou Týnu Daňkovou), abych mu tak ušetřil náklady za případné soudní řízení, v němž by požadoval oficiální omluvu. Ta je zde.

Zároveň upozorňuji, že některé části knihy jsem byl nucen dofabulovat. Autorka sama na to neměla čas a chuť v souvislosti se svým nervovým rozpoložením okolo vydání knihy. Stala se obětí nechutných výhrůžek (telefonických i písemných, včetně e-mailových) a úto ků a ještě před vydáním naší knihy (zhruba týden po jejím přijetí re dakcí) se stalo to, co již bylo výše zmíněno. Někdo z těch, o nichž kniha pojednává, ji zlikvidoval nebo dal příkaz ji zlikvidovat.

Vím ovšem, že se rozhodně též nevyhnu případným osobním útokům. Neboť osoby příběhu by mohly být poměrně snadno identifikovatelné, vzhledem ke svému nezaměnitelnému chování, jednání, postavení, rase, „národnosti a přesvědčení“. Kdyby ovšem existovaly.

Avšak nezbývá než se pokusit překonat vlastní zbabělost a spolu s Daňkovou začít říkat pravdu. A věřit, že se najdou další, kteří se přestanou bát. Neboť žít celý život ve strachu je šílené. Celý život hlídat sám sebe a neříkat nahlas vlastní názor, to znamená, že člověk logicky musí propadnout schizofrenii a sebeobviňování.

Člověk může poznat, že není nad to, překonat vlastní zbabělost. Je to nádherný pocit. A navíc: jedině tak můžeme změnit naši šílenou současnost plnou absolutní a „zběsilé bezmoci“ z vládnoucí garnitury, z těch, kteří vládnou skutečně i z nás samotných a z naší uspokojenosti plnou spíží.

Úryvek z článku v bulvárním časopise

Datum je nepodstatné. O vraždě Týny Daňkové se psalo tři dny, nežli zvítězil tlak státu na média, aby zmlkla.

… Zbývá se zamyslet, kdo stojí v pozadí této vraždy? Byt reportérky byl prohledán s neuvěřitelnou pečlivostí. Zdá se, že vrah nebo vrahové měli poměrně dost času. Byli si jistí, že je nikdo nebude vyrušovat, a i kdyby, že zvládnou situaci. Na místě činu nezbyly žádné otisky prstů. Žádné indicie, důkazy, které by mohly vést k pachatelům.

Z celé záležitosti se zdá být naprosto jasné, že šlo o akci profesionálů. Je tedy možné, že k vraždě vydal kdosi pokyn. Kdosi, komu bylo nepříjemné to, co Daňková napsala a co říká. A také, že měl obavy z toho, co by ještě psát nebo říkat mohla. Daňková měla jistě mnohé kompromitující materiály jak na vedoucí pracovníky televize, ve které jí byla její reportáž ukradena, tak na vysoké policejní důstojníky i na představitele státu…

Chtě nechtě musím dodat, že vše, co Daňková měla, je obsaženo v této knize. Ať už ji dal zabít kdokoliv, v jejím bytě nemohl nic najít. Pokud by totiž nějaké kompromitující materiály měla, jistě by si je neschovávala doma, ale nalezla by pro ně lepší skrýš.

Kapitola I. Doutnání

Neděle 1. listopadu 2009, 06:30

Je hluboká noc. Oblohu posely hvězdy, jimž vládne kulatý měsíc. Stejně studeně září i na tmavé hladině šplouchající řeky. Dávno už nastoupil podzim. Letos přišel nečekaně brzy. Po ránu už bývají první mrazíky.

Vůbec nic se nemusí stát. A přesto, jako by cosi páchlo ve vzduchu. Cosi mizerného a špatného. Cosi plného krve. Cosi, co muselo nezbytně následovat po něčem, co se nemělo přihodit.

V mlhách rudě svítá. Větve stromů, dosud částečně poseté listy se ve své opuštěnosti vzájemně proplétají. Ale země je listy také už dlouho plná. Barevnými, místy zahnívajícími. Vonícími tlením a mokrým blátem. Bezvětří. Ticho. Klid.

Uprostřed hlubokého lesa, téměř ve středu louky, stojí dřevěná chata. Spíše její dohořívající zbytky. Všechno páchne spáleninou. Velice silně, jako by zdaleka neshořelo pouze dřevo a nějaké vybavení, třeba z plastů. Jako by se uškvařilo cosi… Netoužím popisovat podrobnosti.

Ale abych vše vysvětlil, vrátím se pár týdnů v čase zpátky.

Protože je stále bezvětří, několik sloupků kouře stoupá přímo k nebesům. Jakkoliv nezaslouženě, k branám Božím.

Kapitola II. Trest smrti? Nikdy!

Pátek 18. září 2009, 14:30

Ve velkém přednáškovém sálu Filozofické fakulty Univerzity Karlovy je poměrně slušně plno. Jsou záležitosti, o které se mladí lidé zajímají, ať už s nimi nadšeně souhlasí nebo naopak. Spíše naopak. Mladí lidé mají vždy silný sklon stavět se do opozice. Proti rodičům. Proti pedagogům, nadřízeným, politickému establišmentu. Proti nespravedl nosti a proti spravedlnosti. Prostě zásada mladých na celém světě je být a priori proti. Proti čemukoliv zavedenému. Mladí lidé v kapitalismu jsou tvrdě proti kapitalismu. Mladí lidé v socialismu jsou tvrdě proti socialismu. To je nutnost. I proti Bohu jsou. To všude. Často jeden proti druhému.

Kdo není do třiceti let svého věku proti všemu zavedenému, není normální. Kdo je proti všemu po třicátém roce svého věku, není normální.

A tak teď právě jsou někteří ze studentů proti trestu smrti, jehož znovuzavedení si přeje většina dospělých občanů v Evropě. I když se to tají a média o tom tradičně neinformují. A vedení Evropské unie se obává vyhlásit na toto téma referendum. Protože lidé by v něm jasně rozhodli a unie už by neměla možnost jejich rozhodnutí zvrátit. Pokud by se nechtěla zachovat zcela nedemokraticky a vůli lidu odmítnout.

A tak teď právě jsou zase jiní z nich, ze studentů, proti profesoru Boltovi, který tu vášnivě přednáší o humanismu a o nemožnosti znovuzavést onen „konečný“, dle něho zločinný trest.

Dosti starý muž, je mu již hodně přes šedesát, plný doposud mladistvé energie, přechází před plnými lavicemi a vzrušeně přednáší, je na něm vidět mimořádný zájem o věc. Zaujatost. Vůli.

On je jednoznačně přesvědčen o absolutní nehumánnosti trestu smrti. Není možné ho v kolébce civilizace, tam, kde vyrostla Akro pole, Pantheon, Vítězný oblouk, Pražský hrad… tato univerzita… zavést znovu. Něco natolik primitivně barbarského, budícího středověké pojetí světa.

Ano, jestliže se někdo závažně provinil, musí nést následky svého konání, jakkoliv tvrdé budou. Musí být spravedlivě odsouzen a strávit ve vězení třeba celý zbytek svého života.

Ale společnost nemůže, demokratická společnost nemůže sama vraždit. I kdyby se jednalo o masového vraha. I kdyby šlo o sebevětší zrůdu. Nikdy se nemůžeme snížit na úroveň vraždícího byrokratického monstra, které koná stejně jako sprostý vrah. Které bere právo Boží na svá bedra. Nemluvě o možných omylech v našem nedokonalém soudnictví plném korupce a neschopnosti… Nemluvě o tom, že by kdokoliv trestu smrti rád vědomě zneužil, kdyby k tomu už měl příležitost…

Dokonce i studenti jsou jeho názory zaujati. Chtěli by nadšeně souhlasit. Oni jsou ti vyvolení, kteří hrdě odmítnou vrátit se do „středověku“. Nová doba musí být plná světla spravedlnosti.

Chtěli by o to zuřivěji protestovat. Ti druzí z nich. Vždyť co když vrah ublíží někomu jim blízkému? Někomu nejbližšímu. Co když ho krutě a nemilosrdně zabije? Umučí ho. Způsobí mu nesmírné utrpení. Fyzické. Psychické. Co když například udělá to, co provedl Breivik o pár let později? Pak je správné nastolit trest nejvyšší. Nová doba musí nastolit spravedlnost, která nabude zrak a přestane být slepá. Krutost si žádá krutou odpověď. Není volby.

Profesor cítí napětí a to mu vyhovuje. Mládne mezi mladými. Stej ně jako omládl, když se mu už po padesátce narodila druhá dcera. Jakkoliv to bylo spojeno s tragédií úmrtí jeho druhé ženy. Tolik se snažili o dítě. Dlouhé roky. Nakonec se to podařilo, ale žena nepřežila ve svém věku císařský řez. Bylo jí už přes čtyřicet.

Dlouho potom plakal a váhal, co s holčičkou? Nedovedl si představit, že se o ni dokáže sám postarat. Nikdy se nedokázal postarat ani sám o sebe. Láska k jeho zesnulé ženě ho ale přivedla k rozhodnutí, že to musí dokázat. Že z dcery vychová nového člověka s krásnými ideály, který bude žít radostně a šťastně a bude svou radost a své štěstí rozdávat i jiným. Bolt se tedy rozhodl holčičku vychovat sám.

Den co den bojuje s bolestmi v zádech, s tím, že se zadýchává, když jde do schodů nebo do prudšího kopce. Upřímně, ten kopec nemusí být ani příliš prudký. Trápí ho slábnoucí zrak. Píchání u srdce nebo v žaludku. Neslyší jako zamlada… A přesto je mladý a silný ve své lásce k teď už skoro patnáctileté dceři, kterou si chová ve své „zahrádce“ jako vzácnou a voňavou květinku.

Bolt si v té chvíli neuvědomuje to, co si uvědomí později. Zatím „trpí“ svým přehumanizovaným názorem na svět a lidskou civilizaci. Má růžové brýle intelektuála, filozofa žijícího ve snech a tezích. Stále neví, jak se jeho samého už brzy dotkne realita.

Diskutuje se studenty, kteří v sále zůstali ještě dlouho po skončení přednášky. Nejde mu o čas. Jde mu to, aby pochopili plně jeho názory a to, že lidé se musejí k lidem chovat jako lidé, jako křesťané. S láskou. A že jsou-li napadeni, musejí nastavit svou druhou tvář k úderům i nejtvrdším. Nikdo totiž nebude bít věčně. Unaví se, zamyslí se sám nad sebou a může se stát, že změní názor. Stane se člověkem se srdcem na pravém místě.

Kapitola III. Loupež

Pátek, 18. září 2009, 20:45

Zadní trakt samoobsluhy, která stojí na návsi malé sázavské obce. Z návsi sem není vidět. Vlastně skoro odnikud. Dvůr před zadním vchodem je obklopen vysokou zdí. Jen vrata chybějí.

Zámek na mříži je rozbitý, mříž provizorně zavřená. Zámek na dveřích za mříží je silně poškozen. Dveře jenom přivřené. Nedaleko odtud, uvnitř dvora, stojí zaparkovaný starší mercedes.

Uvnitř se míhají tři stíny. Tři mladí Romové plní bágly alkoholem a cigaretami. Pracují rychle, skoro nehlučně. Je vidět, že s tím mají bohaté zkušenosti. Ani nemusejí mluvit. V tomhle si rozumějí přesně a každý ví, co má dělat. Pokladna je vypáčená, ale byly v ní jen drobné mince.

Za několik krátkých minut vybíhají ven, bágly na zádech. Zavírají dveře i mříž. Ta ale moc nedrží. Alespoň ji přivřou. Kdyby, čirou náhodou, šel někdo okolo dvora, třeba se psem, aby si na první pohled ničeho nevšiml.

Házejí svůj lup do kufru auta a chvatně odjíždějí. V autě se radují z toho, jak snadnou práci dnes měli a jak mají plný kufr alkoholu i cigaret. Něco zkonzumují, něco rozprodají. Paráda.

„Neotevřeme si na cestu jednoho vizoura?“ ptá se vesele Laco. „Přišla na mě žíža.“ „Až na díze,“ okřikuje ho Fero, který sedí za volantem. „Ať nejsou problémy. Náhodou nás někdo bude stavět, a já se s fízlama honit nechci. Seru na ně.“ Nikdo je nezpozoroval, nebyl tu nikdo, kdo by viděl, co dělají.

Samoobsluha není ani chráněna bezpečnostním zařízením. Na jeho zaplacení, stejně jako na poplatky za střežení na elektronickém pultu, nezbývají majiteli peníze. Je těžká doba. Lidé si dnes kupují jen to nejnutnější. A bude to horší a horší.

Kapitola IV. Mezi spodinou

Pátek 18. září 2009, 22:35

V nočním pajzlu velmi nízké kategorie se po stolech, někdy i pod nimi, plazí opilí, částečně zfetovaní lidé. Válí se v křesílkách, na pohovkách s dírami a fleky po veškerých existujících levnějších nápojích a jídlech. Všechno tu neuvěřitelně zapáchá. Zteřelým pivem. Močí. Zkaženinou. Kdo ví, čím vším…

Leze se sem po dlouhých, kroutících se železných schodech s chatrným zábradlím, o které je neradno se opírat. Pajzl je v hlubokém sklepě a všemi svými atributy připomíná peklo na zemi.

Divoce tu řve kakofonická duc-duc hudba, přes niž nikdo neslyší slova toho druhého. Ale není to podstatné. Nikoho ten druhý nezajímá. Nikoho tady nezajímá snad ani on sám. Slova, která vycházejí řvavě z hrdel hostů tohoto podniku, ztrácejí smysl, a to i tehdy, kdyby ho měla dříve, než jsou vyřčena.

Týna sedí u stolu s pivem, do kterého právě hází zelenou i se skleničkou. Zelené magické oko na ni vyzývavě zírá přes sklo. Ona kouří, mává vzrušeně rukou s cigaretou. Pije, cosi opilecky blábolí ke kamará dům, které možná vidí poprvé v životě. Stejně jako jim, ani jí není rozumět. Pokud by bylo a pokud by byla střízlivá, pravděpodobně by se propadla hanbou za to, co říká. Jaké nesmysly vypouští z úst. A jakou beznaděj mladého zkrachovance bez výhledů do budoucnosti. Jenom si stěžuje. Na zlou dobu. Na pitomce ve vedení médií. Na rodiče…

Vlastně je zvláštní takhle o sobě psát ve třetí osobě a vytahovat se tím, co o sobě vím, co na sebe vím, když nikdo netuší, že vyprávím sama o sobě. Já jsem ta blábolící a opilá Týna, která by udělala cokoliv jenom proto, aby dokázala vstát a navždy odtud odejít. Už nikdy se nevracet ke své vlastní ubohosti. K tomu, kam jsem sklouzla vlastní neschopností bojovat, prosadit se. Proto jsem skončila mezi narkomany, zloději a kdovíjakým lidským odpadem a póvlem. Proto jsem tak nechutně hubená a mám mastný vlasy a zaváním, spíš smrdím. I když ještě nekradu a nefetuju. No, pár jointů bylo.

Ale ještě si to dokážu přiznat. Co jsem zač a kde a jak to žiju. Takže sama zatím nejsem úplný odpad a póvl. To přijde, až si začnu lhát, že jsem výjimečná novinářka. Dokonce spisovatelka… od které nikdo nechce ani řádek. Jaká je to všeobecná nespravedlnost. Až totálně zblbnu a vyměním realitu za iluzi.

Jo, protože se na mě všichni vykašlali. Protože nemám kamarády na důležitých místech. Nebo mám, ale oni se mnou nechtějí komunikovat, protože jim páchnu, jsem pro ně špinavá. Lidsky i doopravdy. Protože jsem pro ně právě ten odpad a póvl, mezi kterým teď sedím. Tím jsem se stala, zatímco oni stoupají na společenském žebříčku a dostavají se k vipákům. Mají obleky, róby, drahá auta, luxusní mezonetové byty, někteří už i vily s bazénem, tenisovým kurtem…

Hudba sílí, je-li to vůbec možné. Reproduktory praskají. Prostor pajzlu je zahalen neprostupným kouřem z cigaret, do něhož vstupuje odér marjánky a dalšího svinstva. Siluety postav se míhají v chabém světle.

Všechno to vychází z lidí, kteří se tu ničemně povalují, a zase se to do nich vrací. Přelévá se to neodvratně z jednoho do druhého.

Co může přijít? Výbuch. Požár. Katastrofa. Nebo nejspíš nic. Nic nepřijde, nic nečeká naprostou většinu přítomných. Už nic pozitivního a ani nic negativního. Prázdnota a nicota utápějící se v zapomnění nevyplněných snů a přání. Maximálně přijdou fízlové a vyberou to tady. Zbijou toho, kdo jim padne pod ruku, a nasadí mu klepeta.

Což se zdá být i osudem Týny Daňkové, mladé, neúspěšné novinářky, která by mohla být přitažlivá a úspěšná, jenom kdyby více dbala o své nitro i o svůj zevnějšek. Ta prázdnota a nicota. Vždyť je jí ale sotva šestadvacet, teprve před dvěma lety dokončila studia novinařiny s červeným diplomem. Stala se slečnou magistrou. Měla budoucnost před sebou. Měla nabídky od prestižních médií i od bulvárů. Ale ona se rozhodla, že bude na volné noze a napíše jen to, pro co se ona sama rozhodne. Tak to dělala, a nikdo to netiskl, nikoho to nezajímalo.

Také doposud s nikým vážně nechodila, tedy s několika muži už spala, ale žádného nemilovala. Prostě dospěla k názoru, že by občas měla s někým souložit. Má hnědé oči jako srnečka. Oči, v nichž je strach, obavy, oči, jež neklidně těkají po světě, který ji obklopuje.

Kapitola V. Začátek konce

Pátek 18. září 2009, 23:15

Vesnická diskotéka budí obrovskou vlnu odporu stálého obyvatelstva jiné malé sázavské obce než té, v níž došlo toho večera k vyloupení samoobsluhy. Zvláště ti starší se hodně zlobí.

Mladí lidé tu dělají hluk často dlouho po půlnoci, a to nejen v té uzavřené, barevnými světly hýřící budově bývalého kulturáku. Ale i po celé vesnici. K ránu se tudy potácejí, řvou, zpívají, zvracejí. Vyspávají, je-li teplo, na lavičkách. Každý pátek, každou sobotu. A v některé svátky. Slézají a sjíždějí se sem z širokého okolí.

Staří a starší lidé si stěžují na obecním úřadě. Pravidelně. A je jim to pravidelně houby platné. Protože provozovatel diskotéky platí obci i panu starostovi za svůj ekonomický rozmach. Stěžovatelé se obávají o své bezpečí i o své majetky. Zatím bylo jen pár posprejovaných plotů, jedna vyražená vrátka k zahrádce, ukradené ovoce. Jinak naštěstí nic.

Takže pan starosta může stavět nové komunikace v obci, vybudoval i několik chodníků, a celkově může být v klidu. A také si za svým barákem otevřel pěkný krytý, vydlaždičkovaný a vytápěný bazén. Je třeba myslet na obec i na zadní kolečka. Na společnost i na sebe. Vyváženost je nutná.

Tuhle noc z diskotéky vychází zpěv českých hitmakerů, v čele s Michalem Davidem, a všichni s ním prožívají noc non stop a stávají se spartakiádními dětmi ráje. Dobře znají ty optimistické písně. Mo hou zpívat se svou hvězdou.

Mladí lidé se potácejí sálem v rytmu optimistické hudby „socialistického realismu“ mezi poblikávajícími světly ozvláštněnými stroboskopem. Polévají se alkoholem, aby byla nějaká legrace. Kouří marjánku a hrají si nedospěle na dospělé, kteří všechno vědí a všemu rozumějí nejlépe. A opakují, jak jsou jejich rodičové a pedagogové pitomí a hloupí a nic nechápou.

Tři romští hoši zapalují čtrnáctileté Janě jointa, líbají se s ní. Nalévají jí fernet a ťukají si s ní.

„A na ex, holka,“ křičí Jožo.

„Vraž to do sebe. Jseš dospělá, ne?“ chechtá se Laco.

„Je to ještě děťátko,“ komentuje situaci Fero, když vidí, jak se Jana zašklebí, když polkne trochu fernetu. „Mimčo!“

Jana se zastydí a s odporem vypije celou skleničku. Hned dostane další plnou. Je tu skvělá nálada „ničemné nicotnosti“. Kluci učí Janu francouzáky a strkají jí své jazyky hluboko do krku. Pro zvýšení do jmu ji i koušou, mačkají jí pučící ňadérka… Třou ruce o její bradavečky.

Jana se nechce dát zahanbit před kamarádkami, které dělají to samé, co ona, s jinými kluky, protože se zase nechtějí dát zahanbit před Janou.

Jana tedy dovoluje svým třem hochům skoro všechno, pouze zpod kratičké sukně jim nedočkavé ruce odstrkává: „To ne, to nechci!“ Těžko říct, kdy jí alkohol a droga dovedou k euforii, v níž jim dovolí úplně všechno… Nebo kdy se oni rozhodnou, že si všechno vezmou za každou cenu a ona už nebude schopná se bránit?

Z Jany by mohla vyrůst moc pěkná ženská. Je dokonce daleko přitažlivější než její starší sestra. A to i když je ještě dítě. Je vysoká s dlouhýma nohama, štíhlá, blonďatá, s maličko pihovatým nosíkem vzdorně se zdvihajícím vzhůru. Má hnědé, bázlivé oči jako srnečka… nebo jako Týna.

Kapitola VI. S lucerničkou domů

Pátek 18. září 2009, 23:30

Jsou ovšem i místa, kde je v noci ticho. Jedním z nich je křivolaká ulička Starého Města pražského. Na Josefově.

Slyšet jsou vzdálené tramvaje, tu a tam přejede auto, noční autobus. Jistěže se tu najde i nějaký pozdní opilec blábolící litanie v cizím jazyku. Nejspíš je to němčina, ale stav řečníka je natolik povážlivý, že se to nedá určit se stoprocentní jistotou. A kroky. Kroky, ty se tu rozléhají s ozvěnou.

Profesor Bolt jde ulicí sám, v ruce rozevřenou tlustou německou knihu. Svítí si na stránky silnou baterkou, přidělanou k čelu gumovou páskou, čte si, občas, silně zaujat textem, se zastaví. Zvedne hlavu, zauvažuje o smyslu přečteného.

Konečně dojde k domovním dveřím. Dlouho hledá klíč. Je starý, podstatně starší než pan profesor. Zrezivělý a masivní.

Za svitu měsíce a baterky Bolt odemyká, otvírá vrzající těžké dveře a mizí v dlouhé, úzké chodbě s oprýskanými zdmi. Světlo v ní nesvítí, takže zaplaťbůh za čelovku, pohybující se v rytmu profesorovy chůze. Vlastně profesor vypadá jako horník v důlní štole.

Při chůzi nepřestává číst. Vždyť je tolik úžasných knih, nikdy je nikdo nedokáže přečíst všechny. Ale aspoň ty nejdůležitější. Nejvíc z nich. To by si pan profesor přál, ale ví, že je to neuskutečnitelné. Tak čte alespoň často knihy, v nichž jsou odkazy a citace z jiných moudrých knih.

Kapitola VII. Agonie počíná

Sobota 19. září 2009, 1:15

I uprostřed sázavské vesnice je o něco tišeji. Hudba dohrála. Řevu, pořvávání, kácejících se a potácejících se opilců je tady ale nadále hodně. Někteří z nich, porůznu roztroušeni, močí na ploty. Jedna dívka dělá totéž na bobku a ani jí nevadí, že si ji několik kluků točí na telefon. Naopak, vystavuje se jim, aby měli „dobrý záběr“. Je dost tlustá a nevzhledná. Ale, doufá… třeba ji někdo těmi záběry bude vydírat a jí „nezbyde“ nic jiného než mu být po vůli, aby ji neztrapnil ve škole nebo před rodiči. Mladí lidé se nechtějí rozejít, i když už jsou zhruba tři hodiny ráno. Vždyť je to paráda, bezvadná zábava. Podávají si láhve s tvrdým alkoholem a všichni se dál hrdinně zpíjejí do němoty a do nového dne, který se zvolna přibližuje. Všichni se mají rádi. Posedla je jakási vlna osudové spřízněnosti. Vědí, že kdyby chtě li, dobudou společně celý svět. Oni jsou ti nejlepší. A to všichni. Milují se. Jsou bratři a sestry.

Zevnitř se zase ozve zpívající Michal Penk. Provozovatel diskotéky se rozhodl, že si ještě něco přivydělá. Co na tom, že zase budou stížnosti? Starosta je zamázne. Od toho je kamarád, který taky rád…

Někteří mladí se vracejí do sálu. Jiným se už nechce. Venku je víc vzduchu a větší naděje na případné dobrodružství.

Zevnitř se mimo hudbu ozývá smích, steny radosti a touhy.

Tři romští hoši si vedou opilou a zfetovanou Janu, objímají ji, líbají, sahají jí na zadek a na prsa, v rukou drží láhve tvrdého alkoholu. Posazují ji do staršího mercedesu. Na zadní sedadlo.

Mnoho Romů jezdí v Čechách mercedesy. Především na pracovní úřady pro podporu. Ale to sem nepatří.

Dva si jdou s Janou sednout dozadu, mají ji hezky skříplou mezi sebou, třetí startuje a vůz vyráží do noci. Jožo a Laco si s ní, zatím celkem něžně, hrají. Vždyť co, vyžadují jen polibky a trochu si sáhnout. To chtějí všichni chlapi.

„Au,“ odstrčila Joža, který jí udělal na krku cucflek. „Seš normální?“ Teď to bude muset před otcem schovávat.

Jana vůbec neví, kam jedou, i když jí slíbili, že ji odvezou na chatu jejího otce uprostřed lesů. Nechce s nimi jet. Raději by šla pěšky, i když je to daleko. Navíc by ji cestou mohl někdo napadnout. Divoké zvíře třeba. Nějaký opilec nebo úchylák. Jenomže to je pouhá možnost. Útočných zvířat v lese na Sázavě moc nežije, opilci do lesa nedojdou a úchyláci, ti jsou spíš v Praze a v dalších větších městech.

S těmihle třemi hochy má prakticky jistotu… Ne, oni jí nic neudělají. Věří tomu. Chce tomu věřit. Tedy neublíží jí, pokud se nebude bránit a dovolí jim to, co budou za odvoz požadovat. Jenže ona jim to dovolit nechce. Zvlášť když budou chtít příliš mnoho. Jana je dosud panna. Neví, co přesně znamená o to přijít. Vždycky si představovala, jaký by měl být ten její princ, kterého bude hluboce milovat a jemuž to dovolí. Kterému své panenství věnuje jako ten největší dar z ryzí lásky. Dá mu pocit, že on je ten vyvolený, a věnuje mu svou panenskou krev.

Cítí, že se spletla. Vůbec to nebude princ na bílém koni, bude to jeden z těchhle tří. Ten, který půjde první.

Zdráhá se tomu uvěřit, protože otec ji učil o dobrotě, lásce, spravedlnosti, čestnosti a vůbec o všech možných hloupostech, v něž věří jen zavilí naivové. A ona mu tolik chtěla věřit. Vždyť sny mohou být i krásné. Otcovy sny připomínají pohádky a romantické příběhy o vzplanutích a o velkých láskách.

Dneska se to stane a nikdo na světě tomu nezabrání. Nebude to její velký den. Naopak. Den absolutní a ponižující porážky.

Jana to skutečně nechce. Strašně moc je proti tomu. Jenomže ruce i nohy má ztěžklé. A i kdyby neměla, proti třem silným černým klukům by se nikdy neubránila. Je s nimi sama. Vůz dávno opustil hranice obce.

Hlava se jí točí, vnímá jenom částečně. Pořád jí strkají k ústům láhev s alkoholem a nutí ji dál pít. Je jí z toho zle. Chce se jí zvracet. Není zvyklá ani na alkohol, ani na marjánu. Vnímá, že chtějí, aby byla opilá.

Žlutě nemocná světla velkého černého vozu protínají tmu okresní silnice mezi lesy. Už tady není, kdo by jí pomohl. Před diskotékou se s nimi teoreticky mohla prát, křičet. Možná, že by jí někdo přišel na pomoc. Možná by se jí ale všichni vysmáli. No a co, tak přijde o tu pitomou blanku… Kdyby si aspoň vzali prezervativy… Ale oni určitě budou chtít jít rovnou do ní. Slyšela, že chlapi to tak radši. Od kamarádek, které už o to přišly. Neměla nikoho, s kým by se o tom poradila. S otcem jí to bylo trapné a pak, on by určitě říkal něco jako: „Holčičko, na takové věci máš ještě dost času. Nyní se zabývej především studiem, vzděláváním se.“

„Maso do masa,“ jak s chechtotem vykřikují všichni tři. „Dneska si fakt užiješ, buchto,“ ječí Laco. „Budeš přetejkat semenem,“ řve Fero. „Dej bacha, abys neprdla,“ dodá Jožo.

Smějí se tomu hloupému dvojsmyslu jako pomatení. Laco dokonce napodobí zvuk prdění, což je rozesměje ještě víc.

Jana je náhle úplně střízlivá, třese se strachem nebo zimou nebo obojím. Je bledá, sinalá. Kolena jejích hubených nohou se jí marně svírají k sobě. Postavy těch odporných mladých chlapů jsou teď naprosto reálné.

Ten, který sedí vpravo vedle ní, Jožo, si toho všimne a nohy jí násilím roztáhne, jak to v omezeném prostoru nejvíc jde: „Dej ty hnáty od sebe, kurvo.“

Zatím ji nesvlékají. Chtějí si to užít v pohodě a ve volném prostoru.

Jana bojuje dál jen proti tomu, aby nemusela mít nohy daleko od sebe. Nakonec povolí, jiná možnost jí nezbývá. Nechá nohy doširoka roztažené, jak si to přejí. Hlavně že smí zatím mít kalhotky.

A oni se smějí, výskají blahem z očekávaného, mávají rukama, vykopávají nohama, pokud jim to prostor vozu dovolí. Bude to. Povyrazí se. Zbaví se sexuálního přetlaku. Jeden druhému dokážou, jací frajeři jsou. Na ně nikdo nemá. Udělají to jistě každý několikrát jako správní borci plní mladistvé energie. Můžou se vsadit o to, kolikrát se který z nich dokáže do téhle buchty vystříkat.

„Schválně,“ navrhuje Jožo, „kdo to zvládne nejvíckrát? Dávám do banku litr.“

Laco s Ferem ho trumfují. Vítěz nakonec dostane dvanáct tisíc. A to už je paklík, o který stojí za to bojovat „na plné koule“.

Jana začne zvracet. Pomalu a nenápadně jí to vytéká z úst. Snaží se to zadržet. I v téhle situaci je jí to hloupé a trapné. Teče jí to po bradě, po triku, po sukni. Páchne to nehezky. Je to na sedadle. Na kalhotách kluků okolo ní.

Dostane několik facek, když si toho hoši všimnou. Znechucuje jim šukání. To je nějaká rozkoš, píchat poblitou piču?

Jana se zoufale snaží v sobě zadržet další zvratky, a když to nejde jinak, polyká je, aby ji dál nebili. Dusí se tím. Hlavně ať ji nebijí. Instinktivně si rukama chrání hlavu. Ví, že spodek neubrání.

Ale oni už si jí nevšímají. Znechutila je. Prostě jí to pak udělají a serou na ni, na krávu. Možná i zruší sázku. Udělají to jen proto, že už to musí dostat ven a že jsou nadržený. Nejradši by ji zabili. „Hnusná coura,“ podotkne Fero.

Kapitola VIII. Marnost nad marnost

Sobota 19. září 2009, 1:10

V nočním pajzlu velmi nízké kategorie je už hudba výrazně ztlumená, aby nerušila ty, kteří usnuli a leží rozvaleni na kanapích nebo vedle nich, jiní zase schouleni. Spíš než hudbu připomíná zvuk bzukot včel. Spíše vos. Je z ní cítit cosi nepříjemného, odtažitého, studeného, zoufalého, ale i útočného, zlého. Vystihuje to osud lidí, jejichž domov je tady, tedy nikde.

Na stolech stojí nedopité i dopité sklenice alkoholu, láhve, zbytky jídla na talířích nebo na mastném papíru, v jednom případě nějaký roztékající se salát na novinách, přeplněné popelníky.

Několik posledních opilců jakž takž při smyslech pije a blábolí nesmysly. Vykládají si o tom, že jeden z nich zná toho Vávru. Ale ne toho zpívajícího bubeníka. Přece toho funkcionáře, jak byl normální, než se stal funkcionářem. Někdy i zachlastal. Teď sedí na radnici a už není kamarád. Už člověku ani nezvedne telefon. A když ho potká na ulici, radši rychle přeběhne na druhý chodník v obavě, aby po něm jeden něco nechtěl. Pár kaček na pivo a na panáka. Vždyť co po něm chtít víc? Po papalášovi. Ne, hovno, ani to ne. Stejnak nedá, hajzl. Proč se před ním ponižovat?

Týna spí nebo jenom nevnímá okolí, na zemi schoulená pod jedním ze stolů v poloze dítěte schovaného dosud v matčině břichu. Okolo jejího obličeje jsou patrné zvratky. Její nebo někoho jiného?

Ne, nespí se mi tu dobře. Podlaha je strašlivě tvrdá, změkčuje ji jen vypitý alkohol. Tělo je neuvěřitelně těžké. Nechce se mi vstát a chce se mi vstát. Chce, protože je hnusné ležet ve zvratcích. Vlast ních, možná i cizích. Kdo ví? Nechce se mi vstát, protože kam bych šla? Co bych dělala? Mám jít domů? A co tam? Tam mi nikdo panáka nenaleje. Nic tam nemám. Žádný kamarády. Tady taky ne. Je tam pár volovin, ani postel ne. Tady, když se zberchám, daj mi i na dluh. Protože oni vědí, oni to vědí, že nakonec zaplatím. Prachy byly, jsou a budou. To se neboj, holka. A co s nima? Co? Nejlepší je prolejt je krkem, prokouřit. Ježiš, ta podlaha je hnusně tvrdá. Budu celá otlačená.

Kapitola IX. Bez šance

Sobota 19. září 2009, 2:20

Stále je noc. V hlubinách lesa temnější než kdekoliv na volném prostranství. Stromy vrhají černé, pohyblivé stíny do reflektory ozářeného prostoru. Větve, jako ruce vrahů, natahují se k bezbranné oběti.

Po lesní cestě se mercedes proplétá mezi stromy, jede pomalu. Řidič nechce někde zapadnout.

Z reproduktorů řve hudba snad silněji než předtím na diskotéce. Má přehlušit zoufalý řev „polapeného zvířete“, které se není schopno ubránit chtivým rukám dvou Romů.

Třetímu se bránit nemusí. Má na těhle výmolech a kořenech… spoustu práce s řízením, s tím udržet auto vůbec na cestě. Často se tudy nejezdí, a když, tak projede traktor s přívěsem a vyhloubí v zemi díry a hluboké koleje.

Jana se přece, ale naprosto marně brání objímajícím a osahávajícím rukám. Rukám, které se rozhodly, že se jí zmocní ještě dřív, než vystoupí z auta.

Trhají z ní oblečení. Vášeň vítězí za pomoci alkoholu a drog nad rozumem. Pokud někdo z nich cosi jako rozum v hlavě kdy měl.

Triko je rozervané. Maličká podprsenka, když praskne, praští jednoho z nich do obličeje, až zařve bolestí: „Au, skoro jsi mi vyrazila oko, ty kurvo!“ osopí se na dívku postižený, i když si za to může sám.

Zvedají ji, až se bouchne o strop auta, a rvou z ní minisukni i s kalhotkami. Bez ohledu na to, že oblečení zničí.

Ona sebou cuká, kope, škrábe, bije pěstičkami do zapocených, šklebících se rudých, zpocených tváří. Ječí. Poletuje mezi nimi. Zraňuje se o kličky na dveřích. Má jenom jednu botu, druhá dávno kamsi odletěla.

Vůz se tak tak vyhne srážce se srncem a hned potom, když řidič strhne řízení, s mohutným stromem.

Dva vzadu si toho ani nestačí všimnout. Oni už mají jediný cíl a ten je mezi nohama drobné blonďaté dívky, která nikdy nepozná pravou lásku. Dívenky, jejíž život se té noci chýlí rychle ke smutnému konci. Holčičky, která prohrává svůj život skoro dříve, než ho začala. Ten konec ovšem bude záchranou před větším utrpením. Vykoupením z bolesti, z hanby, z pokoření.

„Mám je, mám je, mám je,“ křičí Jožo a mává Janinými kalhotkami nebo jejich zbytky. Je nadšený ze získané kořisti. „Už má holou díru.“

Laco se nakloní k řidiči: „Už bys mohl zastavit. My chceme jebat.“

Kapitola X. Pozdní telefonát

Sobota 19. září 2009, 2:30

Bolt leží v posteli na boku, při světle malé lampičky si dál čte v tlusté německé knize od Güntera Grasse, s níž vstoupil do bytu.

Zároveň rybičky v akváriu „ňafají“ hladově po potravě…

Telefon na stole začne vyzvánět do ticha. Bolt se neochotně štrachá k němu. Proč ho někdo teď ruší? Co kdyby spal? Jestli je to nějaký zmatený studentík…

Když konečně bere telefon do ruky, přestane zvonit. Na monitorku je jméno Jana. Bolt zmáčkne její číslo. Slyší vzdálené zvonění. Zatřese telefonem, jako by to bylo k něčemu. Zatřese s ním několikrát. Potom číslo vymáčkne.

Chvíli neví, co si počít? Proč mu volala tak pozdě v noci? Co s ní je? Kde vůbec je? Proč dávno nespí? Neměl jí dovolit, aby jela na cha tu o den dřív než on. Co když se jí udělalo špatně? Co když potřebuje pomoc?

Profesor se rozhodne a začne se chvatně oblékat. Ví, že musí něco udělat, jakkoliv se doposud nerozhodl, co by to mělo být. Je nesmírně nepraktický člověk. Přesto ví, že to, co udělá, musí dělat oblečený, a ne v pyžamu.

Ale něco… někoho zavolat, poprosit o pomoc. Policie by ji mohla jet zkontrolovat. Nebo tam má jet hned za ní? Ale jak? V noci moc špatně vidí. Trpí šeroslepostí. Spíš by se zabil, než by jí pomohl. To není dobrý nápad.

Nějaký, nějaký lepší. Asi ta policie…

Pro jistotu znovu vymačkává její číslo a znovu se přesvědčuje o tom, že s Janou mluvit nebude. Volaný účastník je nedostupný.

Zase si sedá, vkládá hlavu do dlaní, přemítá. Když tam pošle policii, udělá Janě malér, vyděsí ji, pokud ji probudí. Vyděsí ji v každém případě. Co má dělat? Ale co když… s ní vážně něco je? Proč by mu v noci volala, kdyby nic podstatného nechtěla?

Kapitola XI. Smrt je blízko

Sobota 19. září 2009, 2:45

Vzdáleně se blížící svítání v hustém lese je plné nepříjemného mrholení a mlhy. Kdesi tu poskakují veverky, předčasně probouzející se ptactvo počíná vítat nový den dosud rozespalým zpěvem. Datel nebo strakapoud vyšetřuje jakýsi nemocný strom svým ťukáním.

Zvolna se blíží třetí hodina. Vzhledem k ročnímu období pokrývají oblohu v její tmě a šedi mrholení a mlha. Hvězdy a měsíc již zmizely, překryty pláčem a steny ponížené dívky.

Děsivě nic neříkající hudba zachvacuje okolí konečně zastavujícího mercedesu. Z okénka velmi prudce vyletí růžový mobil a roztřískne se o strom.

Vyskočí Fero a táhne surově ven marně se vzpouzející a prakticky nahou Janu. Kupodivu má stále na noze jednu tenisku a obě červené ponožky s modrými a bílými proužky na lemu. Podaří se jí dokonce obutou nohou nakopnout Fera do holeně. On vykřikne, spíš vztekem než bolestí. Pustí ji.

Jana začne prchat mezi stromy. Její skoro nahé, bílé tělo zraňují větve, kořeny, jehličí, kameny. Krev, šrámy, krev… Co chvíli padá, ale znovu vstává a běží. Jako štvaná laň prchající před lovci. Polodlouhé blonďaté vlasy poletují kolem obličeje ve zběsilé rychlosti. Bělost jejího těla ji ve tmě prozrazuje pronásledovatelům. Vyvolává v nich ještě větší, zvířečtější pudy.

Další dva hoši vyskakují z auta a chvátají Ferovi na pomoc. Ten na ně mává, aby běželi za ní, a sám za nimi hned vyráží. Vzpamatoval se z náhlé bolesti v noze. Trochu ale kulhá. Všichni tři ji celkem dobře vidí. Nesmějí nechat svou kořist uniknout. To by jim jejich hrdost nedovolila.

Jana nemá, kam by se schovala. Její tělo se zářivě odráží od všeho tmavého kolem ní. Jim se také lépe běží. Jsou oblečení a především mají boty. Jsou mnohem silnější. Jistě ji dostihnou. Je to otázka krátkého času, kdy naplní to, proč sem s ní přijeli. Úspěch jejich počínání je předem zaručen.

Prásknutí. Dívčí výkřik. Past sklapla a dívčina noha je v ní. Dívčí řev. Pytlák bude zklamán. Dívčí řev prolínající se s pláčem. V jeho nástraze neuvízlo zvíře, které by mohl dobít, stáhnout, vyvrhnout, odnést domů a upéct nebo prodat hospodskému. V pasti je zmítající se bělounké tělíčko nešťastného skoro ještě dítěte. A i to z ní bude odstraněno, protože před pytlákem přišli jiní zločinci.

Tři tmaví muži k pasti pomalu a s posměšky docházejí. Už nemusí spěchat. Osud jim dnes přeje ve všem, do čeho se pustí.

Kapitola XII. Pomáhat a chránit

Sobota 19. září 2009, 3:30

Krvavě svítá před michelským nočním pajzlem velmi nízké kategorie. Nedaleko teče potok Botič. Auta a tramvaje začínají víc jezdit, zvonit a troubit. Zastavují a startují tady autobusy. Lidí je venku zatím málo. Ideální čas pro přepadení, bití, vydírání. Už je sice světleji, ale svědků je málo.

Zdálky se blíží policejní houkačky. Zanedlouho je doprovodí otáčející se modré majáčky na střechách aut.

Zevnitř z podniku pod schody jasně zpívá Karel Kryl svůj protestsong Morituri te salutant, který nikomu v naší době nepomůže. Nicméně dává naději v zoufalství těm, jejichž problémy se přibližují.

Dojíždějí sem dvě policejní auta, vysílačky řvou rozkazy, vyskakují policisté, ženou se dovnitř, skoro jako by se tam dělo cosi strašlivého, životy ohrožujícího a oni byli anděly přinášejícími záchranu neviňátkům. Jako by bylo nezbytné přísně potrestat zločiny jistojistě  se tu dějící. Zatknout a zneškodnit mafiány chystající se k hrůzyplným skutkům, takový je vydaný rozkaz.

Policie musí předvést svoji sílu v demonstrativní akci, o které se bude hodně psát i mluvit v televizi a rozhlasu. Aby bylo jasné, že naše policie opravdu „pomáhá a chrání“ před živly, které jsou nebezpečné ostatním, slušným lidem.

Dupot těžkých bot po schodech dolů snadno přehluší Kryla, který přestal mít sílu dodávat komukoliv naději. Schodiště se třese, hrozí zřícením. Policisté na ně nedbají, mají výcvik, jistě by pád schodiště přečkali ve zdraví.

Kapitola XIII. Znásilnění

Sobota 19. září 2009, 3:35

Zatímco matného světla přibývá, drží dva hoši pevně Janu, aby se už nevysmýkla, aby se znovu nepokusila o útěk. Jožo drží její ruce, Laco její volnou nohu. Je samozřejmě téměř nemožné, aby jim utekla. Noha uvízlá v pasti je zlomená nebo spíš v oblasti kotníku rozdrcená.

Třetí mladík jí uvolní nohu z pasti. Přece jen pocítili lítost nad její bolestí. Nebo se jim prostě tohle místo nezdá dost vhodné pro to, co s ní hodlají provádět. Nehledě na to, co kdyby tady byla další past, a ta by pro změnu ulovila je… Raději se snaží koukat, kam šlapou. Pytláci jsou dost svině.

Jana řve bolestí, vzlyká, občas jako by z jejích úst vyšlo i celistvé slovo, ale není mu rozumět. Bolest v přeražené noze je strašlivá, strach z očekávaného ještě horší. Jedno přebíjí druhé. Už ani není schopna volat o pomoc a proč také…? Není tady přece nikdo, kdo by jí pomohl. Už jenom řve, tak jako v polském filmu „Křik“ řve v závěru hlavní hrdinka, která pochopila, že nezbývá než řvát…

Lesem plným mlhy a vody ve vzduchu táhnou tři hoši Janu, která se zběsile a zoufale vzpouzí, škube se, ale je totálně bez šance. Nohy, ruce, celé tělo sebou trhá, oni ji zdatně drží, a když se některému z nich na okamžik vytrhne, jsou zde další dva, aby jí zabránili vymanit se zcela a zase utíkat, plazit se pryč od nich.

Všechny je zraňují švihající větve, které ale nikdo nevnímá. Je to o odvěké touze lovců a o zvířeti, které ví, že je tažené na porážku. Je nelze zastavit. Ji nelze zachránit. Je rozhodnuto. Osud dojde naplnění. Kořist je ulovena, bude rozporcována a následně „sežrána“.

Oni vědí, že chtějí ji, že ji dostanou, ať se děje, co se děje. Nepřipouštějí nic jiného.

Její řev přehluší cokoliv. Dokonce i hlasitou hudbu z otevřeného mercedesu, k němuž ji dotáhli zpátky. Spojuje se v ní diskotéková hudba v mohutném pohřebním chorálu blízké smrti.

Oni řvou také. V jejich řeči jsou ale jasně patrná slova i celé věty.

„Tak pojď, ty krávo, to uvidíš, jak tě zmrdáme,“ vytahuje se Jožo. „Už mi stojí kokot, ty vole.“

Laco ho doplňuje: „Narvem to do tebe, píčo, vojebem ti všecky díry. Máme toho tolik, že budeš slintat blahem.“

„Bude z tebe dospělá baba,“ skoro jí vysvětluje, že je to pro její dobro, Fero. „Ještě nám budeš děkovat…“

Čím zoufaleji se dívka brání, tím se zvyšuje jejich šílená touha ji přemoct, uspokojit se na ní a v ní, pokořit ji, ponížit ji, naučit ji, že má prostě poslouchat a roztáhnout nohy a držet, když se jí to poručí. Už jim nevadí, že páchne zvratky, že se strachem několikrát počurala, nevadí jim nic. Chtějí ji dokola šoustat, dokud ona bude při vědomí a nebude roztrhaná na cucky.

Kapitola XIV. Policie v útoku

Sobota 19. září 2009, 3:40

Policisté zaplnili michelský noční pajzl velmi nízké kategorie. Jejich rozkazy přehlušuje kakofonická hudba plná bezmoci, kterou mezitím zaměnila obrovská tlustá barmanka znovu za barda českého odporu proti totalitě. Kryl zpívá svou rozhlasem nevysílanou píseň „Demokracie“.

Barmanka má asi pravdu, tohle se k policejní akci hodí lépe. Škoda, že tu Kryl není. Asi by otočil kytaru a rozmlátil ji o hlavu uniformovaných ochránců tepla domovů našich občanů. Protože on se s bezprávím nikdy nesmířil, ať už to bylo bezpráví socialistické, nebo bezpráví současné pseudodemokracie.

Policisté velmi surově házejí opilce a narkomany k jedné straně místnosti. Prakticky na hromadu, protože ti lidé nejsou schopní stát, s výjimkou zmíněné tlusté, skoro obří číšnice, která se s nimi pere jako šílená, zasahuje je svou gigantickou pěstí, jednoho za druhým, a zvyšuje jejich zuřivost a touhu po pomstě. Za co? Původně těžko říct. Nyní za její odpor. Za vzdor. Takže dostává od policistů nepočítaně ran pendrekem a mnoho kopanců. Ale i ona bije dál, kouše, škrábe. Plive krev a vyražené zuby. V jedné chvíli se zakousne policistovi do tváře, prokousne mu ji, odskočí a vykřikne: „Tak a teď máš AIDS jako já, hajzle jeden.“ Poté dostane zezadu takovou ránu obuškem do hlavy, že jde rovnou k zemi.

Ale zraněný policista se po jejím kousnutí a hlavně po tom, co mu řekla, třese hrůzou. Sahá si na tvář, má ji od krve. Necítí bolest. Jenom ten hrozný strach s ním lomcuje. Jestli nekecala, je v prdeli.

Na hromadě se ocitne i pozvracená Týna, která se teprve v mase lidí probouzí a nevěřícně sleduje, co se kolem ní děje. Co to je? Proč to dělají? Proč nás strkají, kopou, bijí? Proč sem vůbec vlítli? Co chtějí, sakra? „Au, co jsem vám sakra udělala, vy hovada?“ To je poslední, co vykřikne, přichází strašlivá rána pendrekem do hlavy.

A já ztrácím vědomí. Je mi dobře, vracejí se mi vzpomínky na dětství. Na hodného a starostlivého tátu. Tehdy takový byl a miloval maminku a mě. Udělal by pro nás první poslední. Pořád si se mnou hrál a četl mi Karafiátovy Broučky a Biblické příběhy od Ol brachta. Viděl ve mně ale trochu kluka. Postavil mi nádraží a kolejnice na koberci. Se spoustou vláčků a vagonů. Obsluhovalo se to tlačítky, jezdilo to na elektřinu. Musím říct, že mě to nějakou dobu i bavilo. Zvlášť srážet v plných rychlostech protijedoucí vlaky na můstku, ze kterého hezky padaly dolů. Autodráha, kterou koupil potom, ta už ne, nebavila mě ani trochu. To bylo fakt hlavně pro něj. Dost se zlobil, že s ním nechci jezdit autíčkem závody, a závodil si sám. S mačkátky v levé a v pravé ruce sám sebe předjížděl. Jenže nestačil dávat pozor na obě autíčka, a tak mu pořád vylétávala z dráhy.

Maminka se tomu vždycky trošku smála a říkala mu, že je jako malej kluk nebo jako malej Jarda.

Policisté nasazují zatčeným klepeta a vyvádějí, vystrkávají je ven. Týnu musejí vynést, protože ztratila vědomí. Dost při tom nadávají. Co se s ní mají co tahat? Tlustou barmanku, která se probrala, ale je z úderu ještě zmatená, na schodišti několikrát, pro zábavu, nakopnou do zadku, jednou ji srazí na schod. Ona si o něj rozbije koleno, teče jí z něj krev, naštěstí málo, ale pokulhává. Už se s nimi nepere. Vzdala to. Je jich i na ni moc.