Strašidelná knihovna – Ztracený duch

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Dori Hillestad Butlerová

Strašidelná knihovna – Ztracený duch – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola 1

Ztraceni venku

Kaz se nervózně vznášel sem a tam před zaprášenou tabulí ve třídě.

Celá jeho rodina ho sledovala. Mamka. Taťka. Malý Honza. Dokonce i Kosmo, jejich pes. Ti všichni se na něj dívali… čekali… a uvažovali: Podaří se mu to tentokrát?

Kaz poodplul zpět od tabule. „Já nechci,“ řekl slabým hláskem.

Všichni zasténali.

„No tak, synku,“ řekl taťka. „Není důvod se bát. Stačí se jen zhluboka nadechnout a proklouznout skrz. Takhle.“ Taťka skrze tabuli nejprve prostrčil nohu jen po kotník, potom ji tam ponořil celou… pak ruku… a nakonec celý zbytek těla.

Paf! Taťka byl pryč.

„Haf! Haf!“ zaštěkal Kosmo. Psův ocas sebou švihal ze strany na stranu, když se řítil skrze tabuli za taťkou.

„Procházet zdmi je jednoduchý, Kazi,“ řekl malý Honza. „Koukej!“

Kaz sledoval svého mladšího brášku, jak proskočil skrze tabuli a udělal při tom hvězdu. Malému Honzovi bylo teprve šest a už uměl ovládat většinu základních schopností duchů. Dokázal se zjevovat, kvílet, smrsknout se, nafouknout se i procházet zdmi.

Kazovi bylo devět. Dokázal se smrsknout a dokázal se nafouknout. Ale neuměl se zjevovat, neuměl kvílet a nerad procházel zdmi. Jednou to zkusil. Nedělalo se mu dobře od žaludku.

Kosmo prostrčil hlavu zpět skrze tabuli. Dvakrát na Kaze štěknul, pak zase zmizel.

„Myslím, že Kosmo říká: ‚Pojď za mnou, Kazi! Pojď za mnou!‘“ řekla maminka a snažila se přitom napodobit psí hlas.

Kaz zaúpěl.

Máma vzala Kaze za ruku a vedla ho k tabuli. „Pojď, zkusíme to společně.“

Pevná myš zaběhla do díry v podlaze. Pevný pavouk tancoval před oknem po své síti.

„Jdeme na to,“ řekla máma. „Raz… dva… tři!“ prošla skrz tabuli.

Kaz vytrhl svou ruku z mámina sevření. Nedokázal to. Prostě ne!

Přeplul přes třídu ke dveřím, vcucnul své tělo do sebe a smršťoval se a smršťoval… až nebyl větší než ta stará kniha v rohu a nebyl tlustší než jedna z jejích stránek. Poté klesl dolů a proklouzl pode dveřmi. Roztoči mu odlétávali z cesty, když plul chodbou do vedlejší třídy, kde na něj čekala jeho rodina.

Zatímco se Kaz nafukoval do normální velikosti a tvaru, malý Honza si povzdechl.

Máma s taťkou smutně kroutili hlavami.

„Jestli se nenaučíš ovládat základní schopnosti duchů, nikdy venku nepřežiješ,“ varoval taťka.

„Bojíme se o tebe, Kazi,“ řekla máma a obtočila kolem něj svou ruku. „Tam venku jsou pevňáci. Je potřeba ovládat základní schopnosti duchů, aby ses jim mohl bránit.“

Venku byl také VÍTR. Vítr mohl ducha vytáhnout k sobě a odvát ho navždycky pryč.

„Nikdy neopustím náš duchdům,“ řekl Kaz rodině. „A sem pevňáci přece nechodí, takže schopnosti duchů vlastně vůbec nepotřebuju.“ Kaz se nikdy předtím neocitl mimo jejich duchdům, kterým byla budova staré, opuštěné školy, ale daleko víc se bál větru než pevňáků.

„Občas se ale stávají věci, které se nedají předvídat,“ řekla máma. „Copak si nepamatuješ, co se stalo Finnovi?“ Finn byl Kazův starší bratr.

„A tvým prarodičům?“ přidal se taťka.

Jak by Kaz mohl zapomenout?

Finn, Kaz a malý Honza spolu jednoho dne minulého jara hráli bago. Finn při tom často prostrkoval nohu nebo ruku skrz zeď ven, protože rád poslouchal Kaze a malého Honzu, jak ječí strachy. Jenže toho dne vystrčil z duchdomu i kus hlavy… a vítr ho vytáhnul ven.

Kaz a malý Honza slyšeli Finnovo volání o pomoc, ale mohli už jenom zoufale křičet. To vyburcovalo jejich rodiče a prarodiče.

Babička s dědečkem neohroženě vylétli ven skrz zeď a pokusili se Finna zachránit, jenže vítr byl příliš silný. Finn, babička i dědeček zmizeli beznadějně venku. Nikdo nevěděl, jak to s nimi dopadlo.

„To se mně stát nemůže,“ prohlásil nyní Kaz. Jak by mohlo? On se přece nikdy nezdržoval poblíž venkovních zdí.

Najednou se někde nad nimi ozvalo hlasité KŘACH! Celá budova se otřásla. Na Kaze se snášely kousíčky stropu.

Duchové se podívali vzhůru. „Co to bylo?“ zeptal se malý Honza.

„Vy, děti, tu zůstaňte,“ nařídil taťka. On a mamka zamířili ke stropu a propluli skrz něj nahoru.

Malý Honza musel vždycky u všeho být, takže Kaze nepřekvapilo, když jeho mladší bráška následoval taťku a mamku skrze strop. A Kosmo následoval malého Honzu.

Kaz doplaval ke špinavému oknu a vykoukl ven. Uviděl tam několik velkých, žlutých náklaďáků, které byly zaparkované před jejich duchdomem. Jeden z nich měl vzadu takovou dlouhou, vysokou paži. Kaz sledoval, jak ta paže zvedá do vzduchu velkou, těžkou kouli.

KŘACH! Koule udeřila do střechy jejich duchdomu a celá budova se znovu otřásla.

Kaz zaslechl mamku křičet. Uslyšel taky sténat taťku.

„Mami? Tati?“ zavolal Kaz. „Co se to děje?“ Když neodpověděli, vyplul po vratkém schodišti do prvního patra.

„Ne, Kazi!“ vykřikl taťka. „Nechoď sem!“

Příliš pozdě: Kaz už byl nahoře.

Těžko se mu věřilo tomu, co uviděl. Část stropu se propadla dovnitř. Obrovský kus boční zdi zmizel. A mamka, taťka, malý Honza a Kosmo se bezmocně vznášeli venku.

Kapitola 2

Podivný nový duchdům

Kaz se pokusil plavat znak pryč od té díry ve zdi, jenže vítr byl silnější, než čekal. Přitáááááhl ho k sobě a vymrštil Kaze střemhlav z duchdomu.

Nad ním byla mamka, taťka, malý Honza a Kosmo. Unášelo je to výš a výš, přičemž se každý pohyboval trochu jiným směrem.