Na druhý břeh

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Jaroslav Novák Večerníček

Na druhý břeh – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Laskavému čtenáři

Většina postav tohoto vyprávění žije a stejně tak má základ ve skutečnosti sám příběh. Někdo ze zúčastněných může mít místy jiný pohled na jednotlivé detaily, ale autor soustředil svou pozornost na hlavní postavu a celý děj vidí převážně jejíma očima. Proto si jí také dovolil dát své jméno. V židovské knize Kohelet, které se v křesťanské bibli přezdívá Kazatel, praví král Šalamoun: „Lepší jest jméno dobré než mast výborná.“ Co víc může autor pro svého hrdinu udělat?

Příběhu nechybí ani happy end, byť skromný, jak ani jinak v našich mírných podmínkách nemůže být. Dobro nezvítězí, ale tu a tam přežije. Zlo nebude potrestáno, ale podaří se ho místy pojmenovat. I to je výkon, byť sporný. Protože kdo z nás může tvrdit, že ví, co je zlo a co dobro?

Prolog

Odbočil za roh. Vězeňská brána i šedivé nepřátelské zdi zmizely. Zasněžené ulice jsou téměř prázdné. Podél chodníků leží studená těla aut pokrytá namrzlým sněhem. Kovové slupky vroubí ulici jak mrtvé, opuštěné ulity mořský břeh. Pomalu, zhluboka nadechoval mrazivý vzduch plný sněhu, ulice, lesa, chodníků, myšlenek, života. S dojetím ochutnával každý krok, kterým se od vězení vzdaloval. Je zpátky na ulici, ale už nikdy to nebude stejné jako dřív. Míjí skupinky i jednotlivé lidi. Dívá se jim do tváří, které netuší zhola nic o tom, co se děje pár metrů od nich, kde stovky ponížených prožívají denně boj o další den. Tváře jsou lhostejné, vpité do schoulených postav. Ti lidé přežívají, ale cenu života neznají. Tak se handrkují o každý halířek, o každou vteřinu, aby přišli o věčnost. Ne, tuhle chybu opakovat nebude. Naučil se vážit života. Nehodlá z něj ztratit ani milimetr.

KNIHA PRVNÍ

1

Kapitola první, v níž dostane hrdina do držky, obuje si tričko a rozhodne se pro nový život

V. stál napůl omráčený. Ve staženém hrdle mu zběsile tepalo rozbušené srdce. Cítil horké mokro, jak oblévá skráň a zvolna skapává z brady. Z roztrženého obočí nad levým okem se mu řinula krev. Nečekaný úder ho srazil na zem, ale ještě než si začal uvědomovat, co se děje, překulil se v mžiku na kolena a uskočil dozadu. Noha v černých pracovních botách vzápětí o pár centimetrů minula jeho nos. Podsaditý tmavý chlap proti němu znovu vykročil.

„Tak to bylo o fous,“ ulevil si v duchu V., napůl v šoku a napůl spokojeně, že má alespoň ten nos ještě mezi očima.

Chodba, na které stáli, byla poměrně široká, ale nebyla naděje, že by okolo toho pomatence proklouzl ven. Několik metrů za zády měl už jen dveře na ženské záchody. Musely být pootevřené, protože co chvíli ho přes nos praštil závan, že se o něj mohl opřít. Moč a krvavá buničina se v tom místě úlevy rozkládaly v milostné symbióze s řídkým průjmem z vodnatého brněnského piva a moučných hospodských omáček.

Z druhého konce chodby řinčela venkovská kapela. Zpěvák řval, jako by i on dostával v tuhle chvíli nakládačku, ale možná jen křičel hrůzou ze své kapely. Spolu s ním se kymácely na pódiu tři mátožné postavy. Se sólistou s hudebním talentem vyklopené palety vápna drželi muzikanti statečně tempo a jejich výkon prokazoval mimořádnou odolnost proti rytmu i harmonii. Strašlivá muzika drásala uši, omítku i parkety. Ryla krvavé šrámy do zelektrizovaných mozků, kterým jen mamutí dávky alkoholu pomáhaly, aby v akustickém pekle nevypověděly službu.

„Co chceš, ty kreténe,“ křičel V. na to hovado proti sobě, zatímco v duchu přemýšlel, jak odtud ven. Vajda, jediný Svitavák, kterého tu potkal, rozzuřeného kreténa sejmul někdy před hodinou a někam zmizel. Teď tu stál sám proti stokilovému hovadu, co dostalo chuť zchladit si žáhu. Houstnoucí krev mu slepovala řasy, ale neodvažoval se ji setřít. Za jeho zády bouchly dveře. Chlap naproti se zastavil. Na masitém ksichtu si zasekl urputný vražedný výraz. Škleb navlečený speciálně pro tuhle chvilku. Z chlapa sálala inteligence poškrábané pánve z teflonu a přívětivý byl o něco méně než nevhod probuzená popravčí četa. V. uměl být tolerantní, ale tenhle primitiv mu začínal skutečně vadit. Byl zajedno se starým Bismarckem: „Hloupost je taky dar boží, ale nemá se jí příliš zneužívat.“

Sedmnáctiletá dlouhovláska proklouzla mezi nimi mlčky, beze slova údivu, bez náznaku podivení, jako by na chodbě zamáčené krví stály jen dvě rozmáchnuté sochy. Nebylo naděje na pomoc odnikud.

V. se ocitl sám na zábavě v malé vesničce za Boskovicemi. Nikoho tu neznal. Přivezla ho sem parta intelektuálních hippies dobrá na jalové řeči o Rimbaudovi a o vyšších duchovních sférách, ale žalostně k ničemu, když z díry vyleze takový tupec. Smůlou V. bylo, že byl kdykoli ochotný pohybovat se s kýmkoli a v jakékoli sféře s jedinou podmínkou: že tam bude za něčí peníze co chlastat.

Na kratičký moment pohlédl kretén na procházející děvče. V té chvíli V. vyrazil a vší silou vykopl proti mamlasovu žaludku. Ten pohyb koutkem oka zachytil, stačil se pootočit k V. levým bokem a rána šla bez účinku do bederní kosti. V. se pokusil udeřit pravačkou, ale byl příliš zpomalený. Kretén ho chytil za zápěstí a hned nato mu druhou rukou šel po krku.

Pak vzduchem problesklo ostří nože. Kretén pootevřel ústa. Neozval se žádný výkřik. Jen výdech překvapení. Kretén pootočil hlavu a nevěřícně kouknul na krátký nůž v levém rameni. Omšelá, šedivá, léty vyhlazená dřevěná rukojeť koukala z tlustého sepraného svetru naprosto přirozeně, přívětivě, jako by tu z ramene vyrůstala odnepaměti. Sevření povolilo rázem, jako když praskne struna.

Za strnulým kreténem stál rozesmátý Vajda. Vysoký, ramenatý, s vypasovanou džískou na černém tričku a černými vlasy do půli zad.

„Co je vole, máš problém?“

„Ne, ty trubko, jen se tak trochu bavím.“

„Tak teď ti to pude líp.“

Vajda se hlubokým chraplákem zasmál.

„Tak bojuj, vole!“ zahučel rozjařeně a na rozloučenou plácl kreténa plochou dlaně do zátylku. Rána, která by středně vzrostlého nosorožce vyřadila na jedno odpoledne ze hry, chlápka vyvrátila, takže nabral rotaci směrem ke zdi a zarazil se hlavou o vlhkem napuchlou zeď. V tu chvíli muzika vedle dohrála a překvapivým tichem zašuměla o podlahu padající omítka s maltovou sutí. To už se Vajda otočil a zvolna, nejspíš spokojený se svojí dosavadní prací, kymácel se do předsálí k výčepu.

V. si vyhrnul tričko a podolkem konečně otřel to zatracené oko. Hustá srážející krev se na černé bavlně leskla a nechtěla se ani vsáknout. Sklepl krvavou kaši na podlahu. Nechutně nahlas to mlasklo, jak vyplivnutý žvanec. Oko se mu začínalo přivírat za bobtnající podlitinou. Cítil, že příštích pár týdnů bude vypadat jak idiot. To mu připomnělo kreténa.

Kretén stál u zdi a v pravačce držel malý krátký nůž vytažený z ramene. Nikde nebyla vidět žádná krev. Dírka v rameni nemohla být veliká ani nebezpečná, ale v každém případě měl teď k dispozici o jednu ruku méně. V. byl v pokušení odejít, ale tu ruku by mu kretén nezapomněl, a protože na Vajdu by si netroufl, odnesl by to příště zase on. V rychlém sledu zasadil kreténovi dvě rány na nos. Když ne první, tak ta druhá mu ho musela zlomit. Teď to bylo v pořádku. Chlap bude ještě za rok vědět, co smí a odkdy už drzost bolí.

U baru v předsálí se kymácel Vajda. Hulákal na celý výčep a vedle něj se o pult opírala dlouhovlasá hnědovláska, kterou si pamatoval z chodby u záchodů. Zamávala na něj a usmála se. Vajda vytrhl číšníkovi láhev a napřáhl ji k V.

„Tak co, vole, doufám, že už nechodí?“

„Ne, teď má kretén pauzu,“ zasmál se V. a podal Vajdovi nůž.

Výčepní se přihlouple usmíval. Jednou rukou sahal do lednice pro novou láhev, ale očima s oddaným výrazem visel Vajdovi na rtech. Každou jeho větu doprovodil obdivným vyheknutím, jako by z ožralého Vajdy nelezly infantilní plky, ale citáty z Aristotela. Tenhle mládenec se rozhodl nic neriskovat a domů jít po dvou.

„Nech si ho, vole, potřebuješ ho víc než já, vole, já mám stejně řetěz,“ odmítá nůž dobrosrdečně Vajda a na důkaz svých slov si od pasu odmotává zarezlý řetěz s mohutnými oky. U noh má odloženou metrovou ocelovou trubku a na baru leží dva oranžové majáčky urvané nejspíš z kabiny kombajnu. Podle hranatého tvaru V. usuzuje, že v místním družstvu mají už nejnovější východoněmecké modely. Rázem je jasné, kde Vajda tu hodinu šmejdil.

V. zakroutil odmítavě hlavou. „Dík, vole, seru už na kretény,“ a připil si se všemi idioty, co se ve výčepu motali. Rozhodl se nepřemýšlet a nalít do sebe co nejvíc, aby byl, pokud by to šlo, alespoň přibližně na Vajdově úrovni. Vajda měl pověst masového vraha a z pár lidí už taky mrzáky udělal. K V. měl téměř otcovský vztah. Jednoho dne ho začal považovat za dávného kamaráda Krtka z České Třebové a V. mu to s prozíravostí sobě vlastní nevyvracel.

K ránu šli spát do nějaké staré chalupy v sousedství. Nekonečnou dobu potom strávil odháněním nepříčetného Vajdy, který chtěl půjčit buď dlouhovlasou hnědovlásku, co na zábavu přivedl, anebo spacák. V. nepůjčil ani jedno. Ráno unavený a rozbitý z hrbolaté podlahy zjistil, že někdo, nejspíš Vajda v potřebě dosáhnout nazpět ztracenou rovnováhu, odešel v jeho botách a jiné tu kupodivu nenechal.

I tisícimílová cesta začíná prvním krokem. V. si tedy obalil nohy starými hadry a spolu s ostatními šlapal střídavě sněhem anebo rozježděnou sněhovou kaší do Boskovic. Sníh v příkopu tolik nestudil, ale chůze závějí byla několikanásobně namáhavější a nestačil pak ostatním. Po silnici se šlo skvěle, ale ve vteřině měl mokré nohy. Po několika minutách to bylo nakonec jedno, kudy vlastně jde.

Za posledním domem minuli plechovou ceduli se jménem vesnice: Chrudichram. Rázem bylo všechno jasnější. V místě s takovým jménem to ani líp dopadnout nemohlo. V. nepotěšilo ani vědomí, že dvoumetrový Vajda v jeho osmičkách teď nejspíš na cestě trpí stejně jako on.

Bylo nad nulou a svítilo sluníčko, ale i tak mu vydutá polovina hlavy a nohy obuté do trička ubíraly na náladě. Zkuste tak jít osm kilometrů vedle sedmnáctileté víly s nadýchanými vlasy po zadek a zkuste na ni udělat nějaký jiný dojem než jako santus vystěhovaný z papírové krabice. Můžete hrát komika, ale už po sto metrech ve sněhu bez bot to bolí.

Rozhodl se, že s tímhle životem definitivně končí.

V prvním paneláku v Boskovicích vyzkoušel několik párů bot. Jedny byly tak akorát. Hadry, co měl na nohou, pohřbil beze smutku v popelnici a důstojně se rozloučil se všemi, kdo ho provázeli.

„Tak, přátelé, to je definitivní konec, chci být už jen člověkem,“ řval z rozjíždějícího se vlaku s lahví v ruce na malý hlouček otrhaných vlasatých ztroskotanců. Vlasáči mizeli v dálce a jemu po nich začalo být smutno.

Jel do Brna. Začít nový život s novými lidmi, s novými hodnotami. Zatím nevěděl, kde a s kým. Nejrozumnější bude najít si pěkné děvče. Důležité je, aby mělo ústřední topení, koupelnu s pořádnou vanou a dlouhé vlasy. To jsou hodnoty, z nichž nemíní polevit.

Vytáhl Nové Svitavsko: „Naplno roztočit kola!“ Jozef Kotek, mistr montáže k. p. TOS Svitavy: „Letošní rok bude lepší než loňský.“ V. radostně přikývl. Statečný dělník. „V našem podniku musíme situaci konsolidovat tak, abychom úkoly, které před nás staví socialistická společnost, čestně splnili.“

Tomu muži, pomyslel V., neupřeme charakter a myslí o dva tahy napřed.

„Půjde o to, abychom z výrobních dílen dostávali potřebné dílce k montáži včas.“

Napil se spokojeně z plné láhve. „Aktivně se zapojit do procesu přestavby!“

„Mimořádný význam tohoto roku tkví především v tom, že celá strana a společnost vstupuje do intenzivních příprav na XVII. sjezd Komunistické strany Československa.“

Bilancoval. Loni o něj na zábavě pitomec pořadatel přerazil židli. Vypukla rvačka, za kterou spolu s Pupkem a Beroušem dostali půl roku basy na tvrdo. Pupka mu zatkli a on tři měsíce unikal před Veřejnou bezpečností. Koukl do novin. Pro redakci Svitavska byl loňský rok „rokem velkého zápasu Sovětského svazu a všech ostatních socialistických zemí za upevnění světového míru. Vstoupili jsme taky do přestavby a demokratizace společnosti, pro kterou vytvořily základnu závěry 7., 9. a 10. zasedání ÚV KSČ.“ Kdo by to byl řekl. Schoval noviny do pytle. Tenhle zápas bude zajímat i Moučkovy a Pupka.

V hrubém jutovém pytli od americké čočky vezl druhý díl Švejka, olejové barvy, tužku a tři štětce. Pytel, který od obyčejného pytle od brambor odlišoval jen nápis USA, lens, netto:, brutto:, měl převázaný rozdrbaným silonovým provázkem. Barevně to příjemně ladilo s okrovým vatovaným kabátem, ukradeným před léty na stavbě pivovarské bytovky v Lánech.

Co se našemu hrdinovi nedostávalo na majetku, to mu vrchovatě přebývalo na sebevědomí. Měl dvaadvacet let, ocelové zdraví, pevné paže a víru v sebe sama. S touhle kombinací Alexandr Makedonský dobyl svět. V. byl skromnější a vybral si Brno. Říká se, že každý voják nosí v tornistře maršálskou hůl. Po takové blbosti V. s modrou knížkou netoužil. Vavřín v tom rozdrbaném pytli byl ale zastrčený určitě.

2

Kapitola druhá, v níž to vlastně teprve začíná

Rozehřátá nahá kůže

Je po šesté ráno. Venku je tma. Odcházející noc drolí světélka oken, za kterými se probírají stovky zrovna probuzených spáčů. Vstává. Zatímco Marcela, to rozcuchané splašené stvoření, zmateně pobíhá mezi pokojem a koupelnou, od zrcadla k šatníku a duchem je někde mezi nebem a zemí, on vaří šípkový čaj. Potom Marcelu odchytává ve dveřích.

„Já to nestihnu,“ odstrkuje ho, ale nakonec se podvoluje a nechá se líbat po celém krku. Nahá kůže je rozehřátá ještě z postele, sálá z ní živočišné teplo, vůně louky a sena. Jenom sama příroda dokáže navrhnout tak neodolatelný kostým. Voní sama sebou, mládím, ženou, láskou a touhou. To je parfém, kterému se dá jen podlehnout.

Vědí to ženy, když svou přirozenou krásu maskují nánosy chemie anebo ji jenom neuměle zastírají, aby ještě násobily naši touhu? To je tajemství, které nám nikdy neprozradí.

Kamil i Horkouš ve vedlejších místnostech spí. Lenka už je dávno v práci. Vojtovka, která s V. a s Marcelou bydlí na jediné širokánské posteli, je ve Svojanově. On žádnou práci nemá, ale vstává taky. Zkusí zajít na pracovní odbor Městského národního výboru. Tam by mu měli poradit, kde nějakou práci najít. Jde tedy na Malinovského náměstí a před mohutnou budovou trpělivě čeká do osmé hodiny.

Dlouhé chodby úřadu jsou přeplněné nástěnkami brigád socialistické práce. Každému patru vévodí bysta Gottwalda nebo Šmerala. Nástěnka, co u ní právě stojí, je nadepsaná písmeny z pozlaceného kartónu: Se Sovětským svazem na věčné časy a nikdy jinak! Věčné časy připomínají tisíciletou říši, ale nebudí hrůzu. Pod nápisem jsou fotografie samoobsluhy postavené v akci Zet a portréty několika nejaktivnějších brigádníků.

Tváře brigádníků hledí vážně, socialisticky uvědoměle do objektivu, ale všichni od uklízečky až po okresního tajemníka vědí, jaká je to maškaráda. Tady ten potřeboval dostat kluka na průmyslovku do Prahy a tahle ta zase potřebuje pro dceru byt. A tenhle manželský pár, vzor socialistické rodiny, chce devizový příslib a výjezdní doložku do Jugoslávie, aby si alespoň na dva týdny rodina vydechla od socialistického ráje.

Tyhle tváře jsou čirou esencí pokrytectví a zbabělosti. Ti lidé se neponižují ze strachu před násilím, před utrpením, před strachem o své nejbližší. Slouží režimu z čistě lokajské povahy svých malých duší. Nejsou sami. V Československu jich je devadesát devět procent. Takové jsou volební výsledky Národní fronty. Nemusíme věřit komunistické propagandě, ale na lidskou lhostejnost a sobectví se můžeme spolehnout vždycky.

V den svých prvních voleb osmnáctiletý V. na pátém nástupišti brněnského nádraží potkal partu hipíků sjetou z toluenu a spolu pak roztroušeni po záchodcích expresu na Havlíčkův Brod odjeli bratřit se s podobnými vyděděnci k sudu piva kamsi za Žďár nad Sázavou. Pili ze zavařovacích sklenic, které potom rozbíjeli a podřezávali se blyštivými střepy vonícími pivovarským sladem. Z otevřených ran prýštila krev, stejně jako Černohorská desítka, a nebylo mezi nimi jednoho, kdo by necítil radost z duchovní jednoty, která všechny spojovala.

Bylo to příjemnější, a třebas na to vůbec nemysleli i upřímnější, než rituál pokory a odevzdání se moci Strany, kterému se toho dne podrobily tisíce spořádaných občanů v celé zemi.

Konečně je osm. Hodina otevírající brány podsvětí. Klepe na nejbližší dveře. Nevlídná žena ho rozhořčeně posílá dál. Tady nemá co pohledávat. Jeho příjmení začíná na Vé a ona je úřednice, která má na starosti písmena od Gé do eL.

Bloudí úzkou sešlou chodbou, plnou otlučeného pseudobarokního štukování. Místy studí ostré světlo halogenových zářivek, jinde je šero jako ve starém sklepení. Míjí stovky plakátů, které zdraví šestnáctý sjezd KSČ, čtyřicáté výročí znárodnění a Vítězný únor. Nikde žádný Charón, který by ho převezl přes podsvětní řeku mrtvých Styx. Jen nažloutlá omítka, rudé plakáty s černými siluetami dýmajících továren a pózujících dělníků.

Z tmavé zákristie na křižovatce několika chodeb přísně sleduje procházející poddané čísi bronzová bysta. Jde k ní. Kafkův Zámek, jeho tmu a beznaděj, nikdy nechápal. Vždycky žil na slunci. Postava, která sebou nechá vláčet, je slaboch, se kterým se nejde ztotožnit. Teď cítí, že beznaděj a malost se plíží kolem něj. Je Ká anebo Vé? Ani jedno. Stojí před bystou a rozhlíží se okolo sebe, než jí zaťuká na lysé čelo. Dutý, měkký zvuk usvědčuje i tohohle posla nenávisti ze lži. Je to jen sádra. Obyčejný rozemletý sádrovec, pomalovaný mědí v prášku. Přemýšlí, jestli by se vlezl do batůžku. Přestože se to nezdá, je ta mrcha pořádně velká. Otáčí vychytralého Asiata aspoň tváří do kouta.

„Tak, vole, za to, cos s lidma proved, bys měl takhle zůstat celý století.“

Dívá se v zamyšlení na holou lebku diktátora. Kdyby včas nezblbnul a nezemřel na syfilis, Stalin by ho nejspíš nechal popravit. Bysta se v příšeří mění v useknutou hlavu s kovově zesinalou mrtvolnou kůží.

Možná, že několik upachtěných minut s nějakou Máňou ze Žižkova, kde se Lenin při svém úprku Evropou skrýval, rozhodlo o tom, že masový vrah místo na popravišti skončí vycpaný v mauzoleu jako modla milionů pomatených fanatiků. A jeho sádrové lebky značkují území Asie i Evropy dobyté komunistickou Rudou Ordou.

Prohlíží desítky plastikových štítků na dveřích, aby našel ženu, která má na starosti člověka Vé. Zrušil asi zlé kouzlo sádrového lháře, protože přeci jen stojí u správných dveří. Klepe a vchází dovnitř. Další čítanková úřednice s trvalou, v nepadnoucím kostýmku ze šedivého polyesteru, si ho přísně měří zpoza brýlí. Jejich obroučky jsou z poloprůhledného polypropylenu. Plastický Kerberos, jedna hlava, dvě duše. Bachař křížený s milující matkou.

Umělohmotný pytel naditý komplexy, pokrytectvím a povýšeností ho stále přísně zkoumá od hlavy až k patě.

Ne, to není přísnost, jenom znechucení. Nediví se. Stojí před ní další prosebník, roztrhaný, s hlavou na ježka. Typický kriminálník, jakých tu chodí obtěžovat denně dvanáct do tuctu. Nula, na kterou je radost šlápnout. Vymáčknout jí střeva a vymést z předobrého lidského společenství. Předává dokumenty a ptá se na práci.

Teď si ho teprve nevlídná žena měří doopravdy přísně. Rukou se při tom opírá o stejně šedivý psací stroj Consul, jako by z něj čerpala sílu a legitimitu svého rozhořčení: roste a mohutní. Z Kerbera je strašlivý kruvim, cherubín se čtyřmi obličeji a čtyřmi křídly, střežící rajskou zahradu.

„A co že ste nepracoval dřív? Teď si najednou vzpomenete a chcete, aby se o vás každý staral?“

Namítá, že se chce starat sám o sebe, ale bohužel ho nikdo nechce zaměstnat.

„No to se nedivím, takovýho…“ pohoršená úřednice marně hledá přiléhavý výraz, „takovýho bych já taky nezaměstnala.“

„Ale co mám teď dělat?“

Dívá se bolestně na přísnou paní. Proč je ta ženská zlá. Proč mu chce ublížit?

„Potřebuju práci. Nemám už ani na jídlo, ani na bydlení.“

„Tak začněte konečně pracovat,“ dostává dobře míněnou radu a soudružka mu vrací doklady na znamení, že slyšení je u konce.

Jde zpátky spletí chodeb kolem morového čaroděje v koutě.

„Zlomit tvý prokletí, ty hajzle, bude asi chtít víc než tě jen otočit do kouta!“ kreslí fixem na holou lysinu střelecký terč. Cítí křivdu. Zase mu chyběl správný obolos, který by na cestě podsvětím vyndal z úst. Má ústa plná oblázků, s nimiž se marně snaží překřičet vlnobití nechuti a lhostejnosti. Na několik vteřin neví, co si počít. Není Demosthenes. Je bez peněz, bez práce a co nevidět bude i bez přístřeší.

„Jo. Je bez peněz, neví, kde je vzít, a žádná naděje mu nekyne. Henry Miller, ten idiot užívající si splašků bídy jako rentiér bahno v Piešťanech, by dodal ‚jsem nejšťastnější člověk pod sluncem!‘ Jo. Jenže já nejsem nablblej americkej intouš,“ myslí si. Je to v hajzlu. Chce jíst, pít, chce bydlet!

Unavená šedivá úřednice už na prosebníka nemyslí. Tenhle lidský odpad se jí tu promenuje týden co týden. Zná dobře tyhle lidi. Pracovat, pravidelně vstávat a plnit své povinnosti se žádnému nechce. Peníze od státu by ale brali. Jenže kdo ty peníze vydělává? Kdo za tyhle tvory vstává každé ráno? Každá lidská společnost má nějaký řád, který je nutné respektovat.

Dobře si všimla, že ten kluk měl na sobě ručně pletený svetr. Na chvilku měla pocit, že mu ho upletl někdo, kdo ho má rád. Asi také někam patří. Na vteřinku jí tahle myšlenka toho kriminálníka přiblížila. Ale proboha, vždyť je to blbost. Před pár dny se vrátil z vězení. Kdo ví, koho už stačil okrást. Tihle lidi jsou tak jako tak pro společnost ztracení. Má význam je vůbec pouštět ven, jen aby ohrožovali nás, nás slušné lidi?

Dívá se s překvapením na hodinky. Za pár minut má být u řezníka. Ráno přivezli játra a Štaud jí slíbil dvě kila. Jedno má pro sebe a za druhé jí Klimešová schová buď pomeranče, nebo banány. Sama Klimeška neví, co dostanou, ale mělo by to být určitě něco exotického. Spokojeně vydechuje. Musí se starat, ale když se člověk snaží, tak to šlape. Bere do ruky silonový plášť. Je to stejně pech. Touhle dobou je fronta už daleko před krámem. Ztratí dobrou hodinu a Štaud bude nervózní, aby si někdo nevšiml, že dostává protekční zboží. Ale stojí to za to. Když člověk chce něčeho dosáhnout, tak se musí snažit. To platilo a bude platit, co je svět světem.

Vytahuje ze zásuvky svazek tuzexových bonů. Za tyhle poukázky na štěstí se dá v Tuzexu u nádraží koupit dovozové zboží – rifle, whisky, rakouská čokoláda, německý parfém, kalkulačka, walkman – věci, které jsou běžným smrtelníkům v téhle zemi nedostupné. Bude dobré koupit Štaudovi nějakou láhev. Investice do řezníka a zelináře je nejrozumnější politika všedního dne.

V. vyšel ven. Před ponurou budovou je jasný den. Plné ulice slunce, řinčící tramvaje, hluk procházejících lidí, motory aut. Tady je jeho svět. Není zlý ani dobrý. Bude vždycky jen takový jako on anebo Marcela. Anebo jako ta šedivá můra vevnitř. Jako ke dni noc, tak k životu patří i tmavé kouty plné zla, zbavené člověčiny.

Narovnává se. Ulice je plná lidí a on cítí, že má všechno těžší, a proto musí mít víc síly než kterýkoli z davu okolo. Usilovně přemýšlí, kam teď. V Brně je spousta strojírenských továren, Královopolská nebo Zetor. Jenže včera ho nevzali v První brněnské a nemá smysl čekat, že jinde to bude lepší. Uvažuje, jakou kariéru asi dělají zbytečné postavy jako on, kriminálníci, alkoholici. Filozofové a umělci bez angažmá. Klauni vykopnutí z maringotky. Že ho to, vola, nenapadlo hned. Popeláře nebo metaře! To jsou perspektivní zaměstnání. Bez odpovědnosti ke společnosti. To je práce pro něj. Jen na dně může být spokojený. Nemá-li člověk co ztratit, pak si může dovolit být doopravdy svobodný. Koneckonců, není větší štěstí než být nulou!

Jde nahoru přes náměstí Svobody směrem k Petrovu, kde mají sídlo Technické služby. Na Gagarinově třídě míjí povědomého kudrnatého vlasáče. Bratránek z Hynčiny. Vísky ztracené v klikatém údolí na pomezí Vysočiny natolik, že už několik let úředně neexistuje.

I on ho poznává. Chvíli vzpomínají na léta strávená uprostřed lesů. Na odřené zadky z příkrých strání a umaštěné huby od králičích jater a na pohlavky od starých venkovských strejců, které doprovázely padesátníky na malinovou limonádu.

Bratránek je ženatý, nefetuje, nepije, nekouří dokonce ani trávu. Začal věřit v Boha a to ho zachránilo a dalo nový rozměr jeho životu. Aleš se začíná rozhorlovat. V. mu tiše naslouchá a brání se dát najevo skepsi nebo se smát blouznění o Spasiteli. Snaží se rychle rozloučit, ale nakonec slibuje, že večer přijde do tajné modlitebny v Židenicích. Bratránkova Apoštolská církev, říká se jí také Letniční, má v celém světě stamiliony věřících, ale v Československu nemají státní povolení, a tak ho prosí, aby se před cizími o ničem nezmiňoval. Dává slovo a přidává do kroku. Dětinské blahořečení Spasitele mu připomnělo, že by na tom mohl být přeci jen ještě hůř. Mohl by taky zblbnout. I když… Být pako je asi vůbec největší svoboda, kterou si člověk může dopřát.

Oranžový popelářský kukavůz před vraty ukazuje správnou cestu. Na dvoře parkuje několik dvoukoláků s košťaty a železnýma lopatama. Vypadá to nadějně, ale rozhovor na sekretariátě je rychlý. Úřednice jedním pohledem přejede odrbané džíny k vězeňskému sestřihu a mají plno. Je zřejmě ještě větší nula, než čekal. Je atomem nicoty, nevnímán, neviděn, neslyšen. Je méně než vzduch. Je setinou prázdna z jiné dimenze.

Zamyšlený jde pískovou cestičkou nahoru na Petrov. Raší první tráva, zelenají se stromy. To mu to jaro pěkně začíná. Je střízlivý a nemá ani na lahváč.

Studený vzduch zlatí březnové sluníčko, je vlhký a voní mokrou hlínou. Den je plný přicházejícího jara. Pod nohama se mu v několika dolinách rozlévá do šířky moravská metropole.

Drobounké domy v té dálce nejsou špinavé a otlučené, není vidět do ulic plných výmolů. Najednou chybí všudypřítomné rezavé trubky lešení, které většinu domů ve městě obepínají. V rozložité kotlině leží obrovitý organismus města pulzující už staletí svým vlastním osobitým životem. Nad komíny se místy vznášejí šedavé obláčky dýmu nebo bělavější chuchvalce páry. Nehybné vlny kopců na obzoru hladí smaragdový koberec. Jen u gigantické teplárny líšeňského Zetoru tou zelení prosvítají bílé vápencové bloky Stránské skály jako obnažené kosti Matičky Země. Stránská skála, věčný strážce, mlčky shlížející na marné lidské pachtění. Chránící beze slova ve svých kamenných slujích lovce mamutů, zbrojní arzenál nacistického Wehrmachtu a uhrovaté učně, kteří tu každé jaro dobývají spolužačky z továrny na traktory Zetor.

Stojí tam sám. Sám nad velikým městem, nad statisíci lidí. Několik vteřin mu je těžko z pocitu bezmoci. Neví, co bude za hodinu, neví, co bude zítra. Chce se otočit a odejít. Rozzářené jarní sluníčko ho láká pryč za Marcelou, ale nemůže se najednou odtrhnout z místa.

Obrovitý mrak zakrývá oblohu. Nad město se snáší stín. Domy šednou, ulicemi kráčí strach. Vlna temnoty se krok za krokem blíží. Ještě než ho ta plíživá šeď překryje, slyší, jak ztichl vítr kroužící v korunách stromů a jeden po druhém zmlknou i poděšení ptáci. Chvíli je šeré ticho. Pak se šeravý plášť obrovitého mraku od západu trhá a slunce si dobývá svou zemi z černostínu zpět. Cítí se jako náhodný divák, který se na chvíli stal součástí představení. Někdo zatáhl a opět rozevřel oponu. Proč? Snad aby poznal, že jde jen o hru?

Stejný pocit zažil už kdysi ve vězení. Pocit, že není součástkou bezvýchodného soukolí, které lidi okolo něj rozemílá na zděšený prach.

Strach vystřídal utěšující klid. Zády se V. opírá o mohutný stín gotické katedrály. Je mu najednou lhostejné, co bude zítra. Všechno kolem jsou jen kulisy, kterými prochází. Všechno, co se stalo, se stát muselo a to, co se stane, je zcela mimo lidské snažení. Jen role, kterou mu neznámý demiurg přidělil, mu není jasná. Cítí jen, že je mimo to mravenčí pachtění tam dole.

3

Čekání na otevřené srdce

Večer jde za bratrancem do modlitebny v Židenicích. Musí tam jít, aby zjistil, proč ho dnes potkal. Náhoda už není. Přestala dnes existovat. Ale jestliže mu bylo dopřáno tohle poznání, musí ho brát jako výzvu. Láká Marcelu i ostatní, ale nikomu se ven do zešeřelých, studených ulic nechce.

Je pořádná tma, když stojí u řadového přízemního domku se zeleně natřenými dveřmi. Kulaté černé tlačítko zvonku bez jmenovky tiskne dvakrát a po chvíli znovu dvakrát. Teprve po tomhle signálu se dveře otevírají. Zpoza nich si ho zkoumavě prohlíží sotva dvacetiletý mladík s přívětivou vizáží lesní veverky. Chvíli trvá, než mu dojde, že veverčák nejspíš čeká, až ze sebe dostane, co tu hledá.

Vysvětluje, že ho pozval bratránek. Dveře se konečně otevírají dokořán. Mladík ho vede hluboko do domu, klikatou chodbou kamsi do ztracena. Přichází do veliké místnosti osvětlené několika žárovkami na stěnách. Je tu už plno lidí, kteří se baví ve skupinkách. Čeká, že Lukáš, jak se mládenec představil, ho dovede k Alešovi, ale místo toho zastavují hned u prvního hloučku a všem ho Lukáš představuje, jako by jeho příbuzný byl on.

Všichni mu podávají ruce a dívají se přitom se širokým úsměvem dlouze do očí.

Bez rozpaků se s ním baví a vyptávají se, co dělá, odkud je. Není to výslech ani zdvořilost, kdy se ptáte na věci, které vzápětí zapomenete. Má pocit, jako by byli jeho nejlepšími přáteli už desítky let. Necítí v sobě ani stopu po ostychu z cizího prostředí a neznámých lidí. I když, pravda, historky ze svitavského podsvětí by mládencům tady raději nevyprávěl.

Tady všichni okolo jsou jedna rodina a je to cítit. Zaplavuje ho vlna radosti. Najednou má v tomhle cizím městě nějaké blízké. Život bez domova ho vychoval tak, že se jako horolezec okamžitě upíná ke každému pevnému bodu, který během výstupu objeví. Jde na něj maličko dojetí. Rychle se dívá po děvčatech, aby tenhle nepřirozený pocit zaplašil. Několik sympatických a dobře rostlých dívek mu vrací formu. No vida, pár pěkných sestřiček by si v téhle rodince našel.

Najednou tu stojí Aleš, podávají si ruce a jdou do rohu místnosti, kde sedají na zem. Bohoslužba zřejmě začíná, protože na vyleštěné parkety posedali i všichni ostatní. Rozhlíží se okolo v očekávání, co se bude dít. Naprostá většina přítomných jsou mladí lidé. Inteligentní, bystré tváře. Ničím nepřipomínají náboženské fanatiky, jak se obával. Z velké části studenti, vysokoškoláci. Určitě, protože na druhé straně místnosti vidí černocha. Ze žlutozeleného roláku mu vykukuje kakaově hnědá kudrnatá hlava. Má velké tmavé ruce, ale dlaně mají barvu bílé kávy a svítí v kontrastu s tmavou černí okolní kůže. Hele! Bratr z rozvojové země. Dívá se na afrického bratra o trochu déle, než je slušné, a odvrací oči, až když černoch pod jeho upřeným pohledem znervózní a začne se na svém místě neklidně vrtět. Nebylo by špatné přivézt ho na ukázku do Svitav. Tak tohle ještě U Rumpála nesedělo.

Rozhlíží se znovu po dívkách. Bez výjimky mají teď na hlavách uvázané šátky. Připomíná mu to židovské synagogy, kam naopak muži z úcty k El-Elohej-Jisra’el, Všemohoucímu Bohu Izraele, nesmí bez pokrývky hlavy. Nejspíš půjde o dodržování nějakého starobylého rituálního předpisu ze Starého zákona.

Před shromáždění předstupuje několik mládenců s dívkou. V rukou mají hudební nástroje – housle, kytaru a dokonce jeden vleče basu. Děvče, dlouhovlasá štíhlá tmavovláska v béžových nařasených bavlněných šatech, nedrží nic. Hádá, že svůj nástroj ukrývá v hrdle.

Nejdříve spouštějí předehru housle. Do pomalé melodie, vážné, ale beze stopy smutku, se přidává kytara a nakonec začne taktovat basa. Teprve po hodné chvíli se ozve jasný čistý soprán. Vlastně neví, jestli to je soprán nebo ne. Ale ví jedno, že ta dívka zpívá jako anděl. Zpívá o své lásce k Bohu. K Pánu, co je stále s ní a co ji nikdy neopustí. O tom, koho miluje, protože na každém kroku cítí i jeho lásku.

Okuste a vizte, jak dobrý je Hospodin. Blahoslavený člověk, který doufá v něj.

Kdo jest to ten král slávy? Hospodin zástupů, on je Král slávy.

Hospodin je můj pastýř, nebudu míti žádného nedostatku.

Na pastvách zelených pase mne, k vodám tichým mne přivodí.

Duši mou občerstvuje, vodí mne po stezkách spravedlnosti pro jméno své.

Postupně se přidávají další a další a zpívají se stejnou vroucí láskou a oddaností. Dívá se kolem sebe. Všichni okolo mají jasno, vědí, co chtějí. Mají Pána, který je stále s nimi a nikdy je neopustí. Přestože je realista do morku kostí, tohle teď pochopil. Ti lidé mají svého Boha ve svém srdci. Dokud tam bude, nikdy se nemusí trápit starostmi o cokoli. Jsou šťastní. Tohle zná. Jemu k tomuhle pocitu zase stačí Moučkové, Pupek a tři litry jabčáku.

Malá holka s krémovýma očima sedla vedle a bez úvodu, snad jako by čekala, že potřebuje vysvětlení, ho oslovila:

„Jsem šťastná, protože je se mnou Pán. Můžu mít cokoli na světě, stačí o to jen poprosit našeho Pána.“

Ještě před chvílí by se téhle naivitě smál, ale teď věří. Ta holka je bohatá jak monacká princezna. Ani tuna zlata by nestačila k nákupu vteřiny radosti a štěstí, s nímž žije tahle prostá holka z předměstí s dřevěnými korálky na prsou. Banální klišé, které se tisíckrát obměňuje v každé pohádce, se mu tu zázrakem proměnilo ve skutečnost. Ti lidé jsou opravdu šťastní. Štěstí je život pro životy druhých. V nich se zpátky vrací skutečný smysl žití.

Je náboženství drogou, jak tvrdil jeden vlivný německý žid Marx, anebo jen splněným přáním lidstva, jak prohlásil o pár let později jiný izraelita Freud z Moravy? Každý z nás potřebujeme naději. Boží přítomnost nejde dokázat. To je skvělou předností každé víry. Nemůžete zpochybnit cokoli, co je spojeno s Bohem. Omyly patří lidem a Bůh je nade vším. Proto je Naděje v Boha jako konečnou spásu od světského utrpení jediná neotřesitelná. Je chrám, ve kterém denně obětujeme na oltář touhy. Touha po všeobjímající spravedlnosti je sloupem Naděje a základním kamenem je Víra. Není divu, že taková stavba odolává náporům času, co je člověk Člověkem.

Shromáždění zpívá několik písní. Obsah se moc neliší – láska a oddanost k Pánu. Když hudebníci odloží nástroje, předstupuje před shromáždění asi třicetiletý muž. Nejprve čte úryvek Nového zákona a pak volnými slovy vykládá podobenství v něm obsažené. Pomáhají mu při tom posluchači, kterým dává slovo, a oni vyprávějí příběhy z vlastního života, a dokládají tak pravdivost biblických podobenství. Potom noví členové církve podávají „svědectví“. Vyprávějí, jak na ně sestoupil Duch svatý a oni poznali Pána. Drobná, asi šestnáctiletá dívka s korálky na rukou a širokým copem sepnutým kostěnou sponou vypráví, jak po cestě z diskotéky ucítila, že je vedle ní Ježíš. Přišlo to jako blesk. Najednou byl tu. Vešel do jejího srdce a ona poznala lásku, jakou nikdy neucítila. Než dovypráví, rozpláče se. Radostí i smutkem, že ostatním nebylo dopřáno takové štěstí.

V. se obrací na Aleše:

„To snad trošku přehání, ne?“

„Tak to ale bylo u všech. Ke mně taky přišel Pán a zachránil mě na poslední chvíli. Jinak bych se dávno ufetoval někde pod mostem. A nejen to, dal mi hodnou ženu, dal mi byt. Mám od něj všechno a za to ho miluju.“

Aleš se na něj kouká unylým pohledem starého, věrného psa:

„Jaro, podívej se zpátky na svůj život, podívej se, kam tě tvůj život dovedl. Můžeš říct, že jsi spokojený?“

Přemýšlí nad vším, čím prošel. Smrt všech, které měl rád, nedokončená škola, chlast, vězení, rvačky. Je bez domova, bez práce, bez šance na budoucnost. Jenže je tím, kým je. Je svobodný tak, jako nikdo na tomhle světě. Bylo by mu ve vile s vysokoškolským diplomem líp? K čemu, když by neprošel tou nejdůležitější školou, školou života. Je daleko víc než kdokoli s červeným diplomem. Přežije takový chudák ze školy noc ve dvacetistupňovém mrazu? Dokáže se o sebe postarat bez peněz v cizím městě? Kolik asi vydrží kopanců do obličeje?

Do hajzlu! Ne! Nevidí jediný důvod, proč by měl litovat čehokoli ve svém životě. Byl takový, jaký měl být. Cokoli se stalo, stalo se proto, že se tak stát mělo. Najednou má srdce plné pýchy. Bolest, které zažil víc než kdo jiný, ho nezlomila. Díky za ni. Hlad, krev a mráz, to je osud, který si vybral. Kdykoli bude chcípat sám, opuštěný, zbitý a hladový, může říct: Umírám svobodný, tak jako jsem svobodný žil.

Tihle tady věří, že Bůh řekl: Učiňme člověka k obrazu našemu. Ne. Člověk řekl: Učiňme si bohy podle podoby naší. Oni mají svého boha a on má svého.

Jehova v ohnivém keři Mojžíšovi pravil: „Jsem, který jsem.“ Židé tuhle biblickou pasáž také vykládají jako „Jsem, který chceš.“ Což je velmi praktický a stále moderní výklad boží prapodstaty. Jejich vnímání Boha se odlišuje od křesťanských spasitelských mánií. Bůh není předmětem víry. To si židé během posledních několika tisíc let ujasnili. Je tím, koho následují.

Pokud má V. nějakého boha, pak jeho bůh nemá slitování. Je krutý. Dává sílu jen silným. Ale čas od času mu dá taky lahváč, pěknou holku a dobrou partu.

Dívá se na laskavé tváře prosluněné oddanou vírou okolo. Na tváře Boha milosrdného a slitovného. Jaká úleva by byla schoulit se do náruče takového Boha. Být v bezpečí a nechat se unášet.

Ale do hajzlu s takovejma nápadama. Tohle je Bůh pro sráče. Když něco bude chtít, tak si to musí urvat. Neví, proč by měl kohokoli prosit. A když nic nedostane, tak se hovno děje. Holej se narodil a holej taky chcípne. Z vesmíru kvůli němu neubude ani milimetr.

Neotevřel ústa, ale ze zarputilé, ztvrdlé tváře čte Aleš myšlenku po myšlence.

„Jaro, nechceš začít nový život?“

Ztuhlý obličej mu povolil. V. cítil, že nemá smysl vysvětlovat.

„Na novej život je potřeba pevná zem pod nohama a mně hochu nepatří ani ty ponožky, co mám ve vypučenejch botech,“ usmál se smířlivě na Aleše.

„Můj svět je jinak zařízenej než ten tvůj. A já v tom vašem světě nemám místo.“

Aleš sklopí pohled na sepjaté ruce složené na kolenou. Vidí na V. nepochopení a zatvrzelou pýchu, kterou může zlomit jen láska a utrpení. Je mu ho líto, protože cítí, co V. čeká. Nic nehoří v pekle kromě ega. Jestli jste ještě neviděli ďábla, podívejte se na své já. Lze něco takového, jako je láska a neotřesitelná jistota v Boha, předat? V duchu se modlí. „Bože, můj milovaný Bože, dej prosím, ať se jeho srdce otevře a přijme tvoji lásku. Je to přece tvoje dítě, které ztratilo cestu. Dej, ať otevře oči. Dej mu spatřit sebe.“

Dívá se na něj a v jeho očích je naděje.

Alešův měkký psí pohled V. znervózňuje. Otáčí se proto raději zpátky ke shromáždění a s údivem sleduje, jak jedna dívka se zavřenýma očima začíná v transu mluvit úplně nesrozumitelnou řečí. Zní to, jako by si slova teď na místě vymýšlela. Ostatní ji pozorně sledují a tiše naslouchají. Děvče sedící po jeho levé straně z jejich předchozího hovoru pochopilo, že je tu nový. Naklání se k němu tak, že cítí měkkou heřmánkovou vůni kaštanových vlasů, a šeptá:

„Sestoupil na ni Duch svatý a ona teď mluví Jazykem.“

„To blouzní z extáze?“ ptá se jen tak ze zdvořilosti, protože sama dívka ho zaujala daleko víc. Má pěknou štíhlou postavu, malá pevná ňadra bez podprsenky. Kůzlátka galádská. Dva nedočkaví tuleni. Dvé telátek, blíženců srních, kteří se pasou v kvítí.