Příběhy na lehátko

Danka Šárková

Zvířata

Copyright © Danka Šárková 2014

ISBN 978-80-7486-177-2 (ePub)

ISBN 978-80-7486-178-9 (mobi)

ISBN 978-80-7486-179-6 (PDF)

Obsah

Devět životů našeho Čerta

Snědený vánoční stromeček

Zaříkávač koní

Okamžitě utratit!

Neskákej, ty blázne…

Našla jsem svého zatoulaného psa a ještě mnohem víc

Ája spáchala sebevraždu

Devět životů našeho Čerta

Žiju se svým manželem Robertem v malém obecním bytě v centru města. Naše hnízdečko lásky nám bylo přiděleno výběrovým řízením obecního úřadu. Byli jsme šťastní, že se na nás usmálo štěstí.

Stav v jakém se příbytek nacházel, byl docela žalostný a nám nezbývalo, než se pustit do tvrdé práce. Nejprve jsme oklepali v celém bytě omítky a zdi nechali znovu nahodit, poté jsme zprovoznili kuchyň. Nakonec nás čekalo vybourání umakartového jádra a vymalování všech místností. Byli jsme sami dva, a tak nám nevadilo spát v nepořádku na matraci. Dítě jsme zatím neplánovali a jako mazlíčka jsme měli černého sedmikilového kocoura Čerta. To on nám dával pocit, že se musíme o někoho starat, i když se choval přesně podle příručky o kočce domácí. Když se mu chtělo, byl mazlivý, pokud měl špatnou náladu, nikoho si nevšímal a chtěl klid.

„Pojď sem, ty špíno,“ volala jsem na kocoura, který byl díky stálé rekonstrukci bytu samý prach. Už ho ani nebavilo pravidelně se olizovat.

„Ty náš chudáčku, vždycky se umyješ, přijdou řemeslníci, projdeš sutí a máš po kráse,“ usmívala jsem se na naše čtyřnohé ‚dítě‘.

„Mňau,“ odpověděl Čert. Jak jinak se mohla kočka projevit. Viděla jsem na něm, že chce klid a snaží se zalézt někam, kde ho nebude rušit hluk od řemeslníků, kteří řezali dlaždičky v koupelně.

„Musíš to vydržet, nás už to taky nebaví.“

Náš byt se pomalu dostával do konečné podoby.

„Roberte, to je paráda, zítra odejdou řemeslníci a budeme se moci vykoupat v naší nové vaně,“ říkala jsem manželovi, který už měl stejně jako já budování plné zuby.

„Už se těším, jak si do té rohové vany lehneme. Myslím, že se tam vejdeme oba dva. Zapálíme si svíčky a bude nám fajn. To bude odměna za ten nebetyčný nepořádek, který tu všude je,“ fantazíroval Robert. I já se těšila, až dotáhneme vše do konce, až si konečně pověsím na zeď nakoupené obrázky a přinesu si od maminky pár kytek v květináči. Jen na tu vanu a romantiku hned zítra jsem se moc netěšila.

„Čerte, pojď k nám,“ chtěla jsem pochovat našeho zaprášeného kocoura, ale ten nezklamal a předvedl svou správnou kočičí povahu. Jen se na nás opovržením podíval a v duchu si říkal:

„Už abyste všichni vypadli a mohl jsem tady zůstat sám a užívat si klidu.“

Ten den, kdy u nás byli řemeslníci naposledy, jsme také naposledy viděli našeho mazlíčka.

„Můžeš mi říci, kde je kocour? Ty jsi ho někam odvedl?“ rozčílila jsem se na Roberta.

„Proč bych ho někam odváděl? Včera tady normálně byl. Taky je mi divné, že nikde nevylézá. Kde může být?“ ptal se.