Rozdělená srdce

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Bettina Belitz
Rozdělená srdce – e-kniha
Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.
Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Guidovi, bez něhož by tato kniha nikdy nemohla vzniknout, a Miovi, který byl od prvních řádků u toho – na psacím stole, vedle něho a ohromně rád i pod ním.

Prolog

Něco se změnilo. Cítím to. Vzduch je teplejší, les zelenější, noční obloha temnější. Měsíc pláče.

Zjevila se nová duše. Třepotá se jako polapený ptáček. Je neklidná, zoufalá, rozmarná. Je něžná i divoká zároveň. Má jemné, ostré háčky.

Lahodně voní.

Je to duše dívky. Sedím tu nahoře na své ruině mostu, hledím dolů do temnoty pod sebou a mám hlad.

Bojuju proti tomu ze všech sil. Hodinu za hodinou. Minutu za minutou a budu bojovat i nadále, dokud duše nezestárne, neznecitliví a nezemře.

Bojuju. Bojuju.

A prohrávám.

Jaro

Zmatek v hlavě

Teď. Teď se to konečně stalo. Stulila jsem se měkce na matraci a zabořila se o malinký kousek hlouběji – jen o pár milimetrů, ale i to stačilo, aby mi ztěžkla víčka. Myšlenky se mi zpřetrhaly a vztek pomalu vyprchával. Byla jsem ještě dost vzhůru na to, abych se lenivě těšila na blížící se prázdnotu, ale zároveň příliš unavená na to, abych byla smutná. Možná mě dokonce čekají nějaké sny. Konejšivé sny. Něco, co mi dovolí byť na jediný okamžik uvěřit, že jsem se stala jiným člověkem.

Avšak dřív než dostaly příležitost vkrást se do mé duše, přiblížily se energické kroky. „Elisabeth! Prosím!“

Nevrle jsem zabručela. Stačilo, aby tatínek přišel o malou chvilku později, a už by mě našel uprostřed hlubokého spánku. Pár sekund jsem na něj měla dopal, že mě vytrhl z usínání. Srdce mi bolestivě tlouklo o hrudní kost.

„Ne, až pak,“ zavrčela jsem a přetáhla si deku přes hlavu. Copak není možné ležet jen tak v klidu v posteli a na nic nemyslet? Jasně, bylo ještě brzy, teprve začínal večer, ale byla neděle – a jestli existoval nějaký den, kdy bylo dovoleno spát přes den, tak to byla právě neděle.

Věděla jsem úplně přesně, co ode mě tatínek chtěl. Vyhrožoval mi tím hned po našem příjezdu do téhle díry. Chtěl, abych vláčela přepravky, prohlížela si dům a pomáhala mu s vybalováním knížek. Chtěl, abych lidem v okolí roznesla navštívenky a pozdravy od nových sousedů. A teď už mi zase stál u postele a před mým schovaným obličejem mával balíčkem dopisních obálek. Svou výhrůžku tedy myslel vážně.

Stejně vážně myslel i svůj plán odstěhovat se z centra Kolína na tenhle pitomý venkov, a proto koupil dům ve Westerwaldu. Když mi tohle své rozhodnutí oznámil, hrozně jsem se smála, protože jsem myslela, že se jedná o špatný vtip. Protože se jeho praxi dobře dařilo. Jenže on se chtěl víc věnovat výzkumu a psychiatrická klinika v Rieddorfu právě naléhavě sháněla nového šéfa. Kdyby se taťka aspoň poohlédl po nějakém domě přímo v Rieddorfu, dobrá. Ale ne. Když už, tak už. Když se stěhovat na venkov, tak rovnou doprostřed pustiny. V tomhle zapadákově nebylo nic. Vůbec nic. Dokonce ani pekárna. Žilo tu asi tak čtyři sta lidí, z toho nejmíň polovina zralá na domov důchodců. A jméno té díry jsem odmítala i vyslovit. Kaulenfeld. Znělo to odporně.

Mamince se taťkův nápad naopak hned zalíbil. Vypadala, že si skoro oddechla, když byla kupní smlouva podepsaná. A na tom se doteď nic nezměnilo. Oba se už celé týdny chovali jako děti na prvním školním výletě. Já jsem ale pořád častěji zalézala k sobě nahoru a brečela.

Teď už toho měl tatínek ale opravdu dost a odmítl mě nechat na pokoji. S hlavou přitisknutou do polštáře jsem jedním okem vykukovala z okna. Venku bylo ještě vidět. Sice už se pomalu stmívalo a šeď poznenáhlu přecházela do modravě antracitového nádechu, ale stejně by mě venku ještě každý viděl. Všichni by si hned všimli, že jsem tu cizí, a dívali by se na mě jako na exota z velkého města. Jenže já jsem neměla náladu na to, aby mě někdo okukoval a posuzoval. Nikde a nikdo.

Tatínek si vzdychl a protáhl obličej. Do čela mu spadl pramen vlnitých vlasů a mezi obočím mu vykreslil tmavé „S“. Vždycky jsem si říkala, že na chlapa má nestydatě krásné vlasy. Bylo to nespravedlivé. Takové vlasy měly mít ženy. Takové jsem měla mít třeba já.

„Elisabeth, nemám chuť s tebou diskutovat. Za celou tu dobu jsi nám tu ani jednou nepomohla. Žes nám nepomohla se stěhováním – dobře, s tím jsme se smířili. Že dneska zase ležíš celý den v posteli, ačkoliv my nevíme, kam dřív skočit – to je mi už také jedno. Ale teď prosím jen o to, abys roznesla sousedům ty obálky. A opravdu nevím, co –“

„Vždyť já to udělám!“ zakřičela jsem vztekle a shodila polštář na zem. „Nikdy jsem přece neřekla, že to neudělám! Jen jsem si ještě chtěla trochu… odpočinout.“

„Odpočinout,“ opakoval tatínek. Levý koutek úst mu pobaveně zacukal. „A po čempak?“

„Za hodinu to udělám,“ ignorovala jsem tvrdošíjně jeho ironickou otázku. Odvrátila jsem od něho hlavu, protože jsem měla pocit, že mě jeho pohled provrtává skrz na skrz. Samozřejmě mu bylo naprosto jasné, že může být člověk těžko odpočinutější než já teď – byla jsem tak odpočinutá, až mě z toho svrběly nohy. Strávila jsem ostatně v posteli nejen dnešní odpoledne, ale celý víkend. Akorát jsem musela dlouho a trpělivě čekat, až se nade mnou slituje spánek. Nebyla jsem totiž dostatečně unavená, abych vydržela ležet tak dlouho v posteli. Hlava a myšlenky se tomu sice nebránily, ale tělo se vzpouzelo, bylo mu líto jen tak se válet a nic nedělat.

Doufala jsem, že jsem to dobře odhadla a za hodinu už bude opravdu tma. Chtěla jsem se proplížit vesnicí tajně, aby si mě pokud možno vůbec nikdo nevšiml. Cizí holka by tu byla každému nápadná jako puntíkovaný pes. Byla bych nejradši, kdybych po celý tenhle pitomý rok, co tu budu čekat na maturitu, vůbec nikoho nepotkala.

Jenže naši si zjevně vzali do hlavy, že si tu s místními obyvateli vybudují přinejmenším příbuzenské vztahy. Jako by se někdy předtím zajímali o sousedy – nebo oni o nás. I kdyby dřív vedle nás bydlel třeba papež, taťka by mu stejně nanejvýš zamával přes plot. Ale nálada byla už i tak dost mrazivá a neměla jsem sebemenší chuť diskutovat s rodiči o jejich neexistujícím okruhu přátel. Dobře, maminka na tom byla líp, měla alespoň kamarádky, se kterými si telefonovala nebo psala maily a které občas navštěvovala. Ale k nám na návštěvu nechodily nikdy. Naši si spolu nejspíš vystačí sami, pomyslela jsem si v náhlém záchvatu lítosti a popotáhla jsem nosem.

„Eliso.“ Tatínkův hlas už vůbec nezněl přátelsky a příjemně. „Už to fakt přeháníš.“ Lehký závan vzduchu ve tváři mi prozradil, že znovu zamával obálkami, ale přesto jsem se k němu neotočila. To nebezpečí, že mě přemluví, abych se okamžitě zvedla, bylo přece jen příliš velké. Už předtím se v oknech sousedů hýbaly záclony, když jsme vystoupili před naším novým domem z auta, a než maminka konečně vyhrabala ten správný klíč, musela jsem stát na chodníku a klepat se zimou.

„Dobře. Tak za hodinu. Jak chceš,“ dodal tatínek rezignovaně, hodil mi obálky na postel a zmizel.

Zůstala jsem ležet s bušícím srdcem a pokoušela se na nic nemyslet, zatímco venku už antracitová obloha přecházela do modročerné a pouliční lampy před domem získávaly nezdravé, oranžově růžové zbarvení. Bylo mi špatně hlady. Od pátečního večera jsem skoro nic nejedla, a když jsem se konečně zvedla, roztančil se mi pokoj před očima. Přesto jsem se rychle postavila na téměř necitlivé nohy. Nevšímala jsem si brnících prstů a vklouzla do kotníčkových bot s vysokým podpatkem. Přes sebe jsem si přehodila vlněný kabát. Kdybych tak někde samou slabostí a žalem omdlela a tatínek mě pak našel v bezvědomí a nejlíp ještě těžce zraněnou – tak těžce, aby si rodiče konečně uvědomili, jak mi ublížili. Že mě odvlekli na tohle zatracené místo, a všechno tím pokazili. Ta představa měla svůj půvab. Mít alespoň teoretickou možnost, že ještě někdy uvidím Gríšu. Aspoň jednou ho ještě vidět… I kdyby on neviděl mě. Ale tady, v téhle zapomenuté díře, v téhle nicotné pustině, ho už nikdy nepotkám. Nezbylo mi nic jiného než o něm snít.

Ne. Konec. Žádný Gríša. Teď už patřil definitivně minulosti a třeba to bylo to jediné smysluplné na celém tom nuceném stěhování. Už nikdy ho neuvidím. Ani Tobiáše, ani Gríšu. Ani ve skutečnosti, ani v myšlenkách.

Žádné babrání v minulosti, Ellie, okřikla jsem sama sebe v duchu. Snění přes den jsem si zakázala už dávno. Přinášelo mi jen zmatené pocity a realita se pak jevila o to nelítostněji. Sebelítost a trýznivé vzpomínky byly pro mě tabu. To s Gríšou – to prostě jen bolelo. Když jsem o něm snila, nebylo mi většinou líp, ale naopak mnohem hůř, protože jsem si naplno uvědomila, jaká propast zeje mezi mými sny a skutečností, a to zjištění mě vždy znovu a znovu brutálně drtilo.

Už jsem nedokázala zachovat rozostřený pohled, protože mě slzy v očích nutily mrkat. Kousala jsem se do ruky, abych se nerozbrečela, a poprvé jsem se začala rozhlížet kolem sebe. Předtím, hned jak jsme se sem přistěhovali, jsem nechtěla nic vidět. Vrhla jsem se na postel a maminku poslala pryč. Byla tak pyšná na to všechno, co mi tu chtěla ukázat – a já jsem teď věděla, proč. Pokoj byl obrovský. Upravený prostor v podkroví, nejmíň čtyřikrát větší než můj starý pokojík v Kolíně. Na třech stěnách měl veliká okna, celkem šest, s výhledem na celou tu ubohou vesnici. Postel stála pod zkoseným stropem, ale vpravo i vlevo jsem viděla ven. Vedle byla skříň na šaty, na druhé straně pokoje pak stereosouprava, malá pohovka a pod dvěma okny psací stůl. A mezi tím vším dost místa jako na tanečním parketu.

Pokoj se mi doopravdy líbil. Byl sice dost prázdný a velký, ale přesto tak nějak útulný. Ani moje kroky se tu nerozléhaly, možná díky oněm šikminám a staré, těžké dřevěné podlaze, která byla pokryta hebkými, pestrobarevnými koberci.

Přesto jsem pořád nemohla uvěřit, že to opravdu udělali, že mě vytrhli z mého života a odvlekli sem na venkov, který se teď měl stát mým domovem – to přece nemuselo být. Ani ne rok před maturitou. Mohli přece ještě počkat. Jeden jediný rok. To by přece nikoho nezabilo.

Jedno léto. Jednu zimu. A ještě jedno nejspíš hodně chladné jaro. Pak bych mohla odejít. Musela bych to už vydržet. Nějak.

Možná bych měla zavolat Nikole. Nebo Jenny. Nevěřila jsem tomu, že bych jim chyběla. Věděly už dlouho, že se budu stěhovat, a v posledních týdnech to vypadalo, že už se s tím smířily. Měla jsem pořád mizernou náladu, a tak se scházely beze mě. Ale stejně: slyšet nějaký známý hlas – třeba jen říct haló. Vytáhla jsem z kapsy mobil. „Žádný signál“, zasvítilo na mě z displeje. Žádný signál!

„Do háje,“ zaklela jsem a rozběhla se na druhou stranu pokoje. Pořád ještě žádný signál. Ani jediná čárka. Byla jsem naprosto odříznutá od světa. Kratičký, bolestný okamžik jsem pomyslela na Tobiáše, který se na mě o víkendu náhle teskně podíval a řekl si o číslo mobilu. Jenže – stejně by z toho nic nebylo, já tady a on v Kolíně a oba bez auta. Poprvé v životě se o mě zajímal nějaký kluk, a jak to dopadlo? Já se odstěhuju do téhle pitomé díry. Do vyhnanství.

A teď po mně tatínek ještě chce, abych se přátelila s ostatními vyhoštěnci a šla se jim co nejsrdečněji představit. Popadla jsem roztřesenou rukou svazek obálek a co nejtišeji jsem seběhla dolů po schodech. Z ložnice rodičů se ozýval víc než veselý smích a harašení vybalovaných zavazadel. „Jdu pryč!“ zavolala jsem a zabouchla těžké domovní dveře dřív, než jsem mohla zaslechnout odpověď. Pokud ovšem moje volání vůbec vzali na vědomí.

Byla už tma. Příliš velká tma pro moje oči zhýčkané světly velkoměsta. Pouliční lampy se už sice mezitím rozsvítily, vrhaly ovšem na mokrý asfalt jen matné, jasně žluté kužely. Obličej mi orosilo jemné mrholení a za límec kabátu mi zalézal nepříjemný chlad. Venku bylo ticho. Mrtvolné ticho. Bylo takové ticho, až se mi zdálo, že slyším hučení krve v těle. Vítr se ztišil. Nepohnul se jediný keř, dokonce ani jediný lístek.

Vedle polní cesty, která vedla kolem naší zahrady nahoru, se majestátně vypínal obrovský dub. Větve se vlhce leskly v bledém světle poslední lampy. Dál už cestu pohltila naprostá tma. Ten strom mě upoutal už při našem příjezdu a vzbudil ve mně skličující pocit – beznaděj spojenou se zvědavostí. Jedna jeho silná větev vyrůstala skoro vodorovně a překvapivě se na rozdíl od ostatních téměř nevětvila.

„Nechci ani vědět, kdo všechno na něm musel zemřít,“ poznamenal tatínek, když maminka začala nadšeně hladit drsnou kůru dubu a opírat se o silný kmen – a já jsem se začala bát, že ho bude chtít obejmout nebo dokonce kolem něj začít poskakovat a tancovat. Nebyl to jen tak obyčejný strom. Byl to popravčí dub. Věšeli se na něj vrazi a zloději. Dnes pod ním stála lavička, jejíž ztrouchnivělé opěradlo bylo napůl ukryté ve vysoké trávě. Byla darem místního zkrášlovacího spolku.

Tatínek si ve své euforii nedokázal odpustit, aby dal k dobru děsivou příhodu – ne že bych ji zrovna musela slyšet. Nějaký přihlouplý farář se na té větvi oběsil, protože se zamiloval a dotyčnou dívku přivedl do jiného stavu, a od té doby se tu potlouká a straší v podobě bezhlavého rytíře. Aspoň se to tak vypráví po vesnici. No, co tu taky dělat jiného, pomyslela jsem si cynicky.

Dobře, není to zrovna nejpříjemnější představa, že se na tomhle stromě kdysi houpaly mrtvoly. Ale to už bylo před několika sty let. Teď u něj nanejvýš odpočívají turisti. A žádné pochybné existence se tu také nepotulují. Zahlédla jsem jen dvě ovce s příšerně špinavou a zacuchanou srstí, jak vedle na louce okusovaly šedozelenou trávu.

Mezitím mi oči trochu přivykly na tmu. Přitáhla jsem si kabát blíž k tělu a pustila se do hledání domů podle adres z obálek. Všechny stály kousek od sebe a všechny vypadaly, že v nich bydlí někdo starý. Ocitla jsem se v obklíčení starců.

Jen poslední adresu jsem pořád nemohla najít. „Je to úplně na konci Zahradní ulice,“ vzpomněla jsem si, co mi ještě řekl tatínek. Takové pěkné jméno pro tak ohavnou ulici. Většina domů tu vypadala opuštěně. Nejen že měly zarostlé zahrady, ale navíc z nich ještě přes plot vyčuhovaly až do cesty trnité keře, které mi podrápaly rameno. Za kabát se mi zahákla jedna obzvlášť urputná větev a vytrhla mi kus látky. Copak tu nedokážou udržet volné aspoň ulice?

No hurá, poslední adresa a konečně záblesk civilizace. Nad úhlednými záhonky se třepotali ledově modří motýli na solární pohon, které jsem znala z televizní reklamy („Ty prostě musíte mít!“), a všechna okna byla zadušená hustě řasenými záclonami s kanýry a závěsy. Takže tu bydlí taky starouši.

Za oknem se objevila kostnatá ruka, která rozhrnula závěsy. Spěšně jsem upustila obálku do schránky. Jestli okamžitě nezmizím, otevřou dveře a dají se se mnou do řeči. A mně se s nikým mluvit nechtělo.

Cloumala jsem zahradní brankou, která se za mnou sama od sebe zavřela. Sklouzla mi ruka a udeřila jsem se o dřevěný plot. Vtom jsem si všimla, že se klika na dveřích od domu pomalu pohybuje dolů. Popadla jsem znovu za branku a trhla. Konečně povolila.

„Haló, slečinko!“ ozval se za mnou chraplavý, nepochybně starý mužský hlas. Dělala jsem, že neslyším, a dala se na zbabělý ústup. Bože, to je ale hloupé. Prchám před sousedy, kterým jsem právě přinesla rozkošné přátelské pozdravy rodiny Sturmových. Při zběsilém úprku mě polilo horko, tváře zrudly rozpaky a pod vlhkou látkou kabátu mi prudce bušilo srdce, dokud ulice nezahnula a nevyústila na nezpevněnou lesní cestu. Vesnice ležela za mnou.

Děsilo mě pomyšlení, že stařec zaparkuje vedle svých solárních motýlů a bude trpělivě čekat, až si uvědomím svůj omyl a vrátím se zpátky, aby mě mohl zatáhnout do své záclonami utěsněné říše a s nesnesitelnou pohostinností mi nutit koláč a čaj. Musela jsem získat čas.

Zavřela jsem oči, opřela se o strom a nechala si stékat drobné kapky po rozpáleném obličeji. Vtom jsem zaslechla nečekaně důvěrný šramot, který mě bleskově vrátil do přítomnosti. Podrážděně jsem se otočila. Tváře jsem měla zmáčené drobným deštěm a kabát mi zplihle visel z ramenou a páchl po ovcích. Můžu ho rovnou vyhodit do popelnice. Jak jsem tu asi stála dlouho?

Zaslechla jsem to znovu – ty zvláštní tiché, vytrvalé zvuky, to podivné mlaskání, které mě a Paula kdysi u babičky v Odenwaldu vyhánělo jaro co jaro na ulici. Želvy. Jasně. Želvy, které hledaly místo pro kladení vajíček. Vybaveni kýbly jsme vyráželi, abychom želvy zachránili před rychle jedoucími auty, a byli jsme zklamaní až k slzám, když jsme nepotkali ani jednu jedinou. Někdy jsme jich naopak našli celé tucty a pobíhali jsme po ulici celé hodiny, zatímco na nás doma čekala ustaraná babička.

Od té doby jsem žádnou želvu neviděla, natož abych se jí dotkla. Ačkoliv to jsem stejně raději přenechávala bráchovi, který byl doslova zapálený do nejrůznějších slizkých tvorů téhle planety.

Tady musely pochodovat nebo klást vajíčka tisíce želv. Jejich zpěv sílil a zase slábl. Zabodla jsem oči do tmy, až mi skoro vhrkly do očí slzy. Po pár minutách jsem se trochu rozkoukala. Náš mokrý biotop na školním dvoře v Kolíně nebyl nic proti tomu, co se dalo tušit tady – obrovská rozlehlá bažina. Z černě se lesknoucí vody hustě vyrážel metr vysoký rákos. Sklonila jsem se, abych obhlédla terén. Země se pode mnou s mlaskáním bořila a na podrážky se mi lepilo bahno.

Nechoď dál, varoval mě mozek. Zmažeš se! Je pozdě. Je zima. Nepřežiješ to!

Běž klidně dál, velel mi můj cit. Uvidíš zase želvu. Napadlo mě, že mě možná pohled na ni uklidní. Jenže jsem žádnou nezahlédla. Dál mi prozpěvovaly svou nemuzikální píseň, ale mezi rákosím a tlejícími pařezy jsem rozeznala jen duhové bublinky a propletence vodních řas.

Pak jsem nad hladinou zahlédla rychle se míhající modravé světlo, jež se po chvíli rozechvěle zastavilo a zhaslo. Zhaslo? Jedno jsem věděla jistě: želvy nejsou ani žádní udatní skokani, ani nejsou nijak rychlé a rozhodně se nechvějí. A už vůbec se netřpytí modře. A především nezhasínají.

Chtěl mi tu snad někdo nahnat strach? Třeba je to nějaký oblíbený vesnický obyčej děsit přistěhovalce z velkých měst. Třeba dokonce někde v houští stojí naši a ohromně se baví nad fórkem s obálkami pro sousedy.

Jedno světýlko tu ještě zůstalo – mihotavý modrý plamínek, který se slabým syčením ozařoval vodní hladinu a ihned zase mizel v noční temnotě. Tak moment, zůstaň v klidu, okřikla jsem se, ačkoliv to těsně vedle mě, dokonce znepokojivě blízko, hlasitě mlaskalo. Ty se teď otočíš, zmizíš odtud a vrátíš se co nejrychleji domů. Zkusila jsem zvednout levou nohu – dobrý! Šla bez problémů vytáhnout z bahna. Však to byl taky jen středoněmecký biotop a ne nějaké skotské rašeliniště. Přesto jsem nemohla odpoutat pohled od vody. Vtom to zase modravě zablikalo, tentokrát ale těsně na kraji lesa, a zase jsem se nedokázala pohnout z místa. Co to k čertu bylo? Zírala jsem do dálky a nevěřila svým očím. Ne! To přece není možné. Ne, Elisabeth, nic tam není, nic tam nevidíš. Jsi jen unavená a podrážděná.

Oči ale odmítaly vzdát se pohledu na temnou siluetu, která se rýsovala mezi skupinou stromů na okraji močálu. Plamínky vyskakovaly směrem k postavě na koni a propůjčovaly jí svými záblesky třpytivou noční modř. Pak se nad močálem rozprostřela naprostá tma a podivné obrysy pohltila. Roztřásla jsem se zimou i strachy a drkotaly mi zuby. Napadlo mě, že takhle nějak asi rachotí kosti kostlivců.

Nastalo naprosté ticho, že jsem slyšela jen bublání plynu v bahně. Želvy zmlkly. Zůstal už jen vytrvalý, mlaskavý šepot močálu, který se mi pevně usadil v uších.

Vytáhla jsem nohy pomalu se bořící do bublajícího podloží. Couvla jsem o dva neohrabané kroky nazpátek a opět našla cestu. Štěrk se ostře zavrtával do tenkých podrážek a to mě uklidňovalo. Zpátky už jsem se ani neohlédla.

Teprve když jsem až na kůži promočená otevřela prokřehlými prsty vstupní dveře našeho domu a ponořila se do jeho tepla, dovolila jsem si znovu vyvolat v hlavě onen strašidelný obraz, který se mi zjevil mezi mihotavými modrými bludičkami močálu. Pouhý kontrast, matná čerň před kouřovou šedí – postava na koni, ne sice bezhlavá, ale každopádně podivně bezhlučná a na můj vkus příliš strašidelná.

Opřela jsem se o hrubě omítnutou zeď na chodbě. Byly tu už znát stopy maminčiných zásahů a vše působilo tak důvěrně a známě, že jsem chvíli nevěděla, jestli se mám smát, nebo plakat. Všude visely obrazy z kolínského bytu, krásné barevné malby, které tatínek kdysi nakoupil v Karibiku. Mezi ně maminka rozvěsila svícny, zrcadla a všechny ty pozoruhodné suvenýry, které se u nás během let nashromáždily. Z kouta nad věšákem na mě hleděl dokonce i rozježený norský troll, kterého už jsem v kolínském bytě nemohla vystát. Všechno tu působilo mnohem důvěrněji, než jsem čekala. To bylo příjemné a bolestné zároveň. Jestli dům zařídí stejně jako v Kolíně, proč jsme tam tedy nemohli zůstat? Vypadalo to jako Kolín. Ale nebyl to Kolín. Byl to odporný zapadákov.

Stáhla jsem si promočený kabát ze zimou ztuhlých ramen, hodila ho do kouta a strhla si z nohou zablácené boty.

„Jsem zpátky!“ zavolala jsem směrem k obýváku, kde jsem slyšela cinkot skleniček na víno. Seděli tam a radovali se z nového, skvělého života, zatímco jejich dcera dostala z prožívaného stresu a trápení halucinace. Připadala jsem si odstrčená a taky trochu přecitlivělá.

Noční jezdec, to určitě. Byla už jsem přece dost stará na to, abych se nenechala pobláznit taťkovými strašidelnými historkami. Jak by asi nazval to, co mě před chvílí potkalo, přemítala jsem v duchu posměšně. Třeba „zapadákovská psychóza“?

Když jsem ale do sebe bez chuti nacpala housku se sýrem, pod horkou sprchou odehnala z těla chlad a zahrabala se do postele, objevil se ten výjev znovu a němě mi stanul před zavřenýma očima. Tančící modrá světýlka, černá voda a vlající hříva koně přešlapujícího na místě.

Z koní jsem měla pekelný strach.

Už jsem skoro usnula, když vtom mi mozek připomněl, že se dnes večer nepohnul ani lísteček. Přes den ano, to foukalo dost. Ale v noci ne. A přesto koni vlála hříva. Jako tenoučcí hadi, kteří se svíjeli v černé prázdnotě.

Mělo mě to znepokojit. Ale já jsem to místo toho brala jako uspokojivý důkaz, že jsem viděla něco, co neexistovalo.

Černý jezdec neexistoval. Ani s hlavou, ani bez hlavy.

Neexistoval žádný jezdec.

Spokojeně jsem se otočila na druhou stranu. A sny mě zavedly zpátky do města.

Městská květinka

„Musíš něco sníst, Ellie,“ prohlásila maminka, ale bez obvyklého nátlaku. Seděla v župánku u stolu a zjevně nevyspalá snídala, zatímco tatínek si překotně balil tašku do práce. Maminka obvykle vstávala až po snídani. Tohle býval tatínkův a můj čas. Pokud vůbec. Nejradši jsem totiž bývala v tuhle dobu sama. A právě v létě vstával taťka už za rozbřesku a časně mizel do práce. Maminka si nejspíš myslela, že mi to svou přítomností ulehčí.

„Nemám hlad,“ zamumlala jsem.

„Tohle je ale opravdu krásné, viď?“ zeptala se maminka a zívla. Povzdechla jsem si a rozhlédla se. Hm, ano, zimní zahradu jsme v Kolíně neměli. Asi ano, určitě to bylo exkluzivní místo na snídani, i když tuhle dobu maminka přečkávala většinou spíš v bdělém kómatu. Ale ti, kdo jsou ráno čilí a při smyslech, by si to určitě museli užít. Pokud by se jim ovšem taky tak nestýskalo po domově jako mně.

První sluneční paprsky ozářily tmavé dřevo našeho jídelního stolu prolezlého červotoči. Tatínek přistoupil ke stolu, vypil si ve stoje sklenici minerálky a pak mžouravě odvrátil pohled.

„Závěsy už budou brzy hotové, ještě tak den, dva,“ řekla maminka a pohladila otce ospale po ruce. „Kromě toho jsem objednala žaluzie.“

Spolkla jsem jedovatou poznámku. Nebylo zrovna hezké žertovat o něčí nemoci. Ale taťka a jeho migréna – to bylo něco, na co jsem si prostě nedokázala zvyknout. A už vůbec ne na to, že ty nejhezčí místnosti v domě se musely vždycky za hezkého počasí povinně zatemňovat. Divila jsem se, že zimní zahradu radši hned nezboural.

Tatínek zkoumavě přeměřil můj prázdný talíř.

„Eliso – vezmi si něco k jídlu,“ vybídl mě dřív, než mu v tom maminka stačila zabránit.

„Nemám hlad,“ odsekla jsem. Pokrčil rameny a odcházel na chodbu. Cestou si pohvizdoval. Opravdu jsem neměla hlad. Bylo mi spíš špatně, od nervozity a rozrušení, a taky proto, že jsem se probudila ve tři hodiny v noci uprostřed nekonečného ticha a už jsem do rána neusnula. Zdálo se mi, jako by dům v noci ožil. Všude to skřípalo a klapalo a venku bylo přitom naprosté, znepokojující ticho. Vesnicí neprojelo jediné auto, celé hodiny.

Místo toho křičel na kraji lesa pořád dokola nějaký pták. Byl to takový zvláštní, roztoužený, trýznivý křik, který se mi uhnízdil v uších a připravil mě o poslední zbytky únavy. Když se začalo rozednívat, spustili zpěvaví ptáci svůj nesnesitelně optimistický koncert a já se začala trápit otázkou, co si mám obléct na sebe. Bezpečné znamení, že jsem už zase vstoupila do reality.

Můj večerní výlet k močálu, který musel být za dne určitě rozkošným rybníčkem s lekníny a blatouchy, mi teď připadal jako zážitek z dávných časů, a když jsem si vzpomněla na své vidění, bylo mi trapně. A navíc to bylo jen pár sekund, kdy jsem věřila, že vidím něco jako temného rytíře. A třeba to byla dokonce pravda – co když se někdo na vyjížďce opozdil a vracel se domů zadem kolem lesa. Nebo tak něco. Každopádně jsem se rozhodla, že na celou tu záležitost co nejrychleji zapomenu a budu se věnovat tomu, co na sebe.

Když mi konečně v šest zazvonil budík, byla jsem tak unavená a zmatená, že jsem sáhla po přiléhavém vlněném svetru a džínách. K tomu jsem si natáhla kozačky na vysokých podpatcích, nanesla make-up, ještě řasenku a hotovo.

„Dneska tě svezu a vysadím před školou. Je to kousek. Domů pak můžeš jet autobusem,“ zavolal na mě tatínek z chodby.

„Oukej,“ odpověděla jsem s úlevou. Konečně nějaký světlý okamžik.

V tatínkově autě jsem se cítila alespoň trochu jako doma. Mlčela jsem a dělala, že si prohlížím krajinu kolem. K vidění toho ale moc nebylo. Zelený, neprůhledný svět. Strom na stromě, mezi tím zelené louky s trávou do pasu, žádné cesty, žádné domy, žádné ulice kromě téhle úzké, špatně vyasfaltované. Celou cestu do Rieddorfu jsme jeli kolem jednoho z té spousty klikatých potůčků, který měl tolik vody, že se rozléval kolem svého koryta a tvořil bažinu. Všechno to bylo zelené a mokré a vůbec mě to nelákalo.

Horečně jsem polykala, abych zahnala svíravý pocit v žaludku. Jak na mě asi budou reagovat mí noví spolužáci? Kolín mi teď připadal jako ráj, ale i tam to bylo zpočátku všechno, jen ne snadné. Po určité době jsem konečně přišla na to, jak zapadnout – co je třeba říkat, jak se oblékat a jaké zájmy jsou „in“. Čím se člověk může vzrušovat a čím radši ne. A že se nehodí radovat se z dobrých známek a že je třeba je naopak odbýt pohrdavým „pche“… a vůbec nejlepší je říct, že jste opisovali a vlastně vůbec nic neuměli.

„Buď prostě sama sebou,“ poradila mi při loučení maminka. Jenže já jsem ani nevěděla, co to vlastně znamená: být sama sebou. Nevěděla jsem ani, co si vzít na sebe. No, jednu výhodu to přestěhování na venkov bezesporu má, pomyslela jsem si vztekle – tady mi určitě nikdo nebude přezdívat Lassie jako v Kolíně. Jak já to nesnášela! Neměla jsem přece s tou kolií vůbec nic společného!

„Koukej, tudy se jede ke klinice,“ vytrhl mě tatínek z pochmurných myšlenek. „A tudy ke škole.“

Škola. Psychiatrická klinika. Střelecký klub – stálo na ukazatelích na křižovatce. Dobrá kombinace, pomyslela jsem si cynicky.

„Třeba by ses mohla přihlásit do nějakého sportovního klubu,“ prohodil tatínek jen tak mimochodem, když zahýbal ke škole.

„Ty bys chtěl, abych dělala nějaký sport?“ zeptala jsem se pobaveně.

Otec moc dobře věděl, že jsem od svých osmi let postupně zkusila asi sedmnáct nejrůznějších sportů s tragicky chatrným úspěchem a zase postupně všechny vzdala. Až jsem nakonec nedělala vůbec nic. Přitom to nebylo proto, že bych neměla vůbec talent. Jen jsem měla vždycky problém s trenéry, které jsem odmítala poslouchat, a se spoluhráči, které jsem odmítala brát na vědomí, a pak jsem dělala chybu za chybou. A posměšků jsem zakusila víc než dost.

„A pročpak ne?“ zeptal se tatínek. „Můžeš se přece poptat ve třídě, co tak tví noví spolužáci dělají. Tak, jsme tady, vystup si. Ohlaš se na sekretariátě – oni už o tobě vědí. Hodně štěstí, holčičko.“

„Ahoj, tati,“ vyskočila jsem ze dveří a chvíli jsem myslela, že se mi podlomí nohy. Dívala jsem se na překvapivě moderní stavbu. Tak tady budu maturovat. A když odmaturuju, budu moct dál studovat. A protože tu určitě není žádná vejška, bude to znamenat návrat do velkoměsta. Třeba do Hamburku jako brácha. S Paulem jsem se kdysi pořád hádala, a teď mi strašně chyběl. Ten to má dobrý. Je mu už třiadvacet a může si dělat, co chce. Ale já? Já jsem měla smůlu. Neměla jsem ani sebemenší naději, že by se něco změnilo a Paul k nám alespoň začal jezdit na návštěvu. Nedělal to v Kolíně, tak proč by se vláčel až sem? Stáhlo se mi hrdlo, jako vždycky, když jsem si na něj vzpomněla. Chytit se v sedmnácti s rodiči, ok, to se stává. Ale vykašlat se kvůli tomu i na vlastní sestru? Jasně, hádali jsme se spolu. Ale tolik zas ne. A když už mi někdy zavolal, znělo to úplně cize. Jako by ho k telefonátu někdo nutil s nabitou pistolí u hlavy.

Když jsem procházela halou a hledala sekretariát, nikdo si mě nevšímal. Tady je to. Vešla jsem dovnitř a opřela se o pult. Podlamovaly se mi nohy.

„Elisabeth…“ Hlas mi selhal. Odkašlala jsem si a zkusila to ještě jednou. „Elisabeth Sturmová. Jsem tu nová – 12. ročník, biologie, chemie a francouzština.“

„No teda! To je fakt praštěný,“ uslyšela jsem vedle sebe nestydatě drzý hlas. Hleděla jsem do oříškově hnědých očí nad zahnutým nosem, které patřily klukovi v mém věku. Džíny mu visely skoro u kolen. Nejspíš se sem do lesa ještě nedonesla informace, že už se zase nosí úzké kalhoty. „Biologie, chemie, francouzština,“ opakoval s úšklebkem a pobaveně si mě prohlížel.

„Koukají ti slipy,“ uklouzlo mi a on se začal hlasitě řehtat. Sekretářka ke mě udiveně vzhlédla.. Okamžitě jsem zrudla. Zatraceně. Přesně tohle byl důvod, proč jsem v Kolíně hned nezapadla. Moje nevymáchaná pusa.

„Slečno Sturmová, tohle je Benni, bude vás tu mít zpočátku na starost, než se zaběhnete. Dovede vás do vaší třídy a všechno vám ukáže. Je to třídní důvěrník a mluvčí školy,“ vysvětlila sekretářka a nijak se netajila svým znechucením vůči mně. „Kromě toho je synem starosty,“ dodala významně.

„No tak,“ vyštěkla jsem a obrátila se na něj. „Zkrať to, prosím,“ pokračovala jsem odměřeně. „Já jsem sem nechtěla, nikdo mě tu nebude mít rád a jen tu prostě potřebuju odmaturovat.“

Myslela maminka tím „buď prostě sama sebou“ zhruba tohle? Byla jsem tohle já? Pokud ano, pak to byl sakra špatný nápad být sama sebou a nic nepředstírat. Díky, mami. Benni se nepřestával šklebit, ale výraz v očích mu zvážněl.

„Ty jsi ta z Kolína, viď?“

„Jo.“

Vedl mě chodbou a obratně se vyhýbal mladším spolužákům, kteří procházeli proti nám.

„Můžu ti jen poradit, abys moc neupozorňovala na to, že jsi městská květinka, to tu nemá nikdo rád.“

„To předtím nebyl žádný projev rozmazlené holky z Kolína,“ vyhrkla jsem, „nejsem žádná městská květinka, to bylo jen čiré zoufalství.“

„Takže ty si myslíš, že tu všichni žijeme jako naprostí zoufalci? Není to pravda. Já tedy určitě ne.“

Zjevně jsem ho urazila.

„Já jsem to tak nemyslela. Myslela jsem jenom, že – ale to je vlastně jedno.“ Cítila jsem, že se mi už zase hrnou slzy do očí, a rychle jsem zamrkala. Zpackala jsem to, hned v prvních třech minutách. Klobouk dolů.

„Tady visí rozvrh. A tady je učebna pro tvou první hodinu zítra ráno.“ Opatrně jsem nakoukla do třídy, v níž seděli skoro samí kluci. Zvědavě si mě prohlíželi. Vylekaně jsem couvla.

„Radši se drž nejdřív trochu zpátky. Tady se přiblíží ostatní k tobě. Nemusíš pro to dělat nic,“ dodal tiše Benni.

„Ty jsi tedy odborník na život na vesnici, co?“ zeptala jsem se kysele. Zazvonilo.

„Tak nějak,“ odpověděl, ale úsměv se mu z tváře definitivně vytratil.

„Pak mi tedy určitě řekneš, jestli tu v noci brázdí lesy bezhlaví černí jezdci,“ vyhrkla jsem náhle. Ellie, co to děláš? ptala jsem se sama sebe. Benni na mě bezradně zíral.

„Jasně, každý večer nejmíň jeden, a když nedojíš všechno, co máš na talíři, popadnou tě a zahrabou v lese,“ odpověděl trochu soucitně. Cítila jsem se pod psa. Vplížila jsem se do třídy a posadila se do volné lavice.

„Nazdar,“ utrousila jsem ochraptěle směrem k civějícím klukům a sklopila zrak. Nechtěla jsem se na nikoho dívat. Aby mě neviděli ani oni. Jako večer předtím. Ještě nikdy jsem neměla z příchodu učitele takovou radost jako toho rána.

Po šesté hodině už jsem byla k smrti unavená. Byla bych snad na místě usnula. Vyučování jako takové mi ale připadalo dost snadné. Nebylo to pro mě žádné překvapení. Měla jsem to tak odjakživa, už od základky. Všechno mi šlo skoro samo. Když jsem ale prudce zvedla hlavu, zamotala se mi a celé dopoledne se mi zavíraly oči.

O přestávce ke mně ještě jednou přišel Benni a ukázal mi, jak se dostanu ke školnímu bufetu. Byl přátelský, ale udržoval si ode mě odstup. Byla bych se mu ráda omluvila, ale nenašla jsem ani odvahu, ani vhodná slova.

„Není tu někde nějaké místečko, kde by mohl být člověk sám?“ zeptala jsem se ho konečně.

„Hmm. Vlastně ne. A proč taky? Není ti dobře? Mohla bys do místnosti školníka, tam je pro takové účely lehátko.“

„Ne, to ne, není mi špatně. Já – ale ne, to není důležité, zapomeň na to,“ odpověděla jsem a zůstala statečně a docela sama stát mezi klábosícími hloučky na dvoře. Nejspíš se rozkřiklo až teď, že jsem urazila syna starosty, mluvčího školy a třídního důvěrníka v jedné osobě, a tím i celou vesnici, a budu proto od této chvíle stejně odsouzená k samotě, ať si najdu opuštěné místečko, nebo ne.

Měla jsem za sebou první den a horší to už mohlo být jen stěží. S olověnýma nohama jsem se vlekla na autobusovou zastávku. Na telefonu už jsem měla zase signál – jako na potvoru zrovna ve škole, kde byl přísný zákaz mobilů. Stejně jsem ale nedostala jedinou esmesku, ani od Nikoly nebo Jenny.

Nejbližší autobus měl jet za půl hodiny – měla jsem tedy dost času, abych si prohlédla okolí školy. Nebylo tu ale nic než nějaký umolousaný statek s pasoucími se černobíle strakatými krávami a pak už jen louky a pole a les. A supermarket směrem do centra. Stromy v aleji se zrcadlily v kalužích štěrkové cesty, která vedla k autobusové zastávce, a já je všechny opatrně obcházela, abych si znovu nezablátila namáhavě vyčištěné boty.

Všude kolem to páchlo senem, hnojem a kočičí močí. Vůbec to tu všechno vonělo jinak než v Kolíně – ale musím přiznat, že nějak líp. Městská květinka… Benniho poznámka mě ještě pořád štvala. Vyrostla jsem v Odenwaldu, na malém, venkovském předměstí Heidelbergu. A až když mi bylo deset, přestěhovali se rodiče do Kolína, protože měl tatínek převzít praxi ve městě. Navíc jsem stejně měla nastoupit na gympl – a jestli v Kolíně nebo v Heidelbergu, to nehrálo roli.

No tak, Ellie, buď upřímná, domlouvala jsem si přísně, když jsem se stále váhavěji blížila k zastávce. Hrálo to roli. Bylo to přece pekelně těžké, už tehdy. Bojovala jsem s tím pět let, než jsem si na Kolín zvykla, a pak jsem si ho konečně užívala pouhé dva roky. Bylo to na nic.

Opatrně jsem nakoukla za roh do ošuntělé, počmárané budky. Dobrý. Nikde nikdo. Přesto jsem si nechtěla sednout, abych zůstala v pohotovosti a mohla případně rychle zmizet. Ospalé ticho rozprostírající se všude kolem na mě působilo uklidňujícím dojmem. Dlouhé, nekonečné hodiny ve škole mi v myšlenkách pomalu bledly.

Vtom mě znovu přepadla ta strašná únava. A to tak silně, že už jsem ani nevydržela rovně stát. S odporem jsem si sedla na jednu ze tří špinavě oranžových umělohmotných sedaček a mnula si spánky. Bolest z přetažení, diagnostikovala jsem okamžitě své potíže, protože už jsem s tím měla své zkušenosti. Vyvolával je strach, stres, přílišné vypětí. Postrádala jsem svůj japonský léčivý olejíček a přitiskla jsem čelo na chladný kov opěradla.

Pak jsem si v unaveném myšlenkovém kolotoči uvědomila, že mě někdo pozoruje. Nepodařilo se mi hned otevřít oči. Bylo to jako v jednom z těch snů, z nichž se chce člověk okamžitě probudit, ale hned jak se mu podaří procitnout a setřást ze sebe děsivé obrazy, upadne do ještě daleko strašnějšího snu. A dokonce i když jsem s největším úsilím konečně dokázala oči otevřít, potřebovala jsem ještě pár sekund, abych viděla jasně. Stačila jsem už jen zahlédnout, jak za rohem mizí obrovské černé auto. Vůbec jsem ho neslyšela – copak jsem uprostřed dne upadla do tak hlubokého spánku?

Nepříjemného pocitu, že mě někdo pozoruje, jsem se nezbavila, ačkoliv nikde kolem nebylo ani živáčka.

Nejspíš už mám nervy na pochodu po tom děsném dni v nové škole, v novém domově. Domově… Tohle nikdy můj domov nebude.

Mezi dusnými, nízko visícími mraky se začalo prodírat slunce. V podpaží mi vyrazil pot. Neklidně jsem začala poposedat na nepohodlném, tvrdém sedátku. Moc jsem se ráno navlékla. Udělalo se dost teplo, skoro bych řekla parno – dokonce takové, až jsem měla pocit, že se na mně vyrojily tisíce drobných kapiček potu. Nenápadně jsem si čichla ke svetru. Ne, je to v pořádku. Žádný zápach potu. Deodorant dostál svému slibu.

Kde vězí ten zpropadený autobus? Nebo snad jezdí, jen když je tu víc než jedna osamělá studentka? Zase jsem si stoupla a začala nervózně popocházet sem a tam. To do sebe zapadá. Odporný první den ve škole a pak ještě nedorazí autobus, který mě měl dovézt do jediného bezpečného přístavu – do mého zbytečně velkého podkrovního pokoje se zbytečně moc okny. Toužila jsem po tom, skočit do postele a prostě jen zírat do stropu nebo do nebe.

Náhle mě ze snění vytrhl zvuk motoru. Na štěrku zaskřípěly těžké, tlusté pneumatiky a prudce zabrzdilo nějaké auto. Pochopitelně to nebyl autobus. Bylo to, pokud jsem se nemýlila, to černé auto, které jsem před chvílí zahlédla. Za kouřovými skly jsem nikoho neviděla, ale spatřila jsem, jak se pomalu otevíraly dveře u řidiče a ven vykoukla špička boty. Naštvaně jsem se k ohromnému autu přiřítila. Přepadl mě nezvladatelný vztek.

„Haló? Nevíte náhodou, kdy jezdí tenhle zatracený autobus?“ křičela jsem. Chtěla jsem zmizet, nechat se vystřelit pryč, z toho všeho tady – z téhle situace, z tohohle „města“ a nejradši i vyletět z kůže. Navíc se mě znovu zmocnil pocit, že mě někdo ze všech stran sleduje a rentgenuje pohledem, ačkoliv ke mně řidič seděl zády. Nedařilo se mi vůbec zaostřit pohled. Vzadu po krku mi stékal pot.

Špička boty se zastavila. Chtěla jsem pokračovat ve vyptávání, ale hlas se mi zadrhl a dokázala jsem ze sebe vydat jen chraplavý šepot. Bezmocně jsem musela přihlížet, jak špička boty opět mizí uvnitř vozu, jak ruka přibouchla dveře a vůz s burácením nastartoval a vyrazil. Na nohy mi od jeho kol vystřelilo pár ostrých kamínků a do nosu mě udeřil páchnoucí obláček prachu, oleje a benzinu.

„Idiote!“ vykřikla jsem uprostřed kašle a měla jsem co dělat, abych se ovládla a neukázala řidiči zvednutý prostředníček. Nakonec jsem to stejně udělala – ale až když auto zajelo za zatáčku a ten arogantní pitomec už mě zaručeně nemohl vidět. Místo toho mě ale uviděl někdo jiný.

„Elisabeth – co to tu proboha vyvádíš?“ Zmateně jsem se otočila. Vůbec jsem neslyšela našeho kombíka přijíždět. Tatínek se ležérně opíral o stáhnuté okénko a tázavě si mě prohlížel.

„Ále, čekám na autobus, ale nejede a nejede, tak jsem chtěla…,“ koktala jsem rozpačitě.

„Autobus?“ Tatínek se zatvářil pochybovačně. „Eliso, je půl čtvrté, v tuhle dobu žádný školní autobus nejede.“

Půl čtvrté? Povytáhla jsem rukáv zpoceného svetru a podívala se na hodinky, abych mu dokázala, že se mýlí. Jenže ono bylo opravdu půl čtvrté. Vyučování mi skončilo ve čtvrt na dvě. Nechápala jsem už vůbec nic. Usnula jsem tu snad? Tak tvrdě, že jsem propásla i autobus?

„Tak už si nastup,“ vyzval mě netrpělivě tatínek. Za ním se začala tvořit fronta. Najednou ulice ožila a směrem k centru jsem zahlédla i pár lidí obtěžkaných igelitkami s nákupem. Ze supermarketu sem zaznívalo skřípání nákupních vozíků. Jako v transu jsem obešla auto, a když jsem nastupovala, praštila jsem se do hlavy. Uvnitř hráli potichu z rádia Pink Floyd a ulepený obličej mi chladivě osvěžila klimatizace.

„Musela jsem usnout,“ řekla jsem malátně. „Měla jsem v noci příšerné sny,“ snažila jsem se ospravedlnit výpadky paměti. A právě ve chvíli, když jsem se takhle spontánně svěřovala, mi znovu všechno vytanulo na mysli. Nebyla to výmluva. Opravdu jsme měla zlé sny. Nebo spíš dost zvláštní. A teď se přede mnou objevily znovu. Tak blízko, že jsem měla dojem, že se jich mohu dotknout – tak zřetelně a plasticky se přede mnou ty výjevy vznášely.

„A o čem se ti zdálo?“ zeptal se tatínek zvědavě. Sny – to byl jeho koníček. Kdo k němu chodil na terapii, musel si vést deník, kam si zapisoval sny, ať chtěl, nebo ne. „Víš přece, co se říká: to, co se někomu zdá první noc v novém domově, se uskuteční,“ dodal s úsměvem.

„Zdálo se mi o nějakém miminu,“ odpověděla jsem bezmyšlenkovitě.

„No pane jo,“ utrousil suše tatínek a přeměřil si mě ze strany zkoumavým pohledem – trochu pobaveným, trochu podezíravým. „Na to máš ještě dost času, víme?“

„Neřekla jsem, že to bylo moje dítě,“ odsekla jsem a rozhodla se, že si už zbytek snu nechám pro sebe. Stejně jako vzpomínky na ty dlouhé čtyři týdny loňského listopadu naplněné obavami, že jsem opravdu těhotná. To se taťka nesmí nikdy dozvědět.

Ten už byl ale se svými myšlenkami dávno zpátky ve vědě. Klidným hlasem mi udělal zasvěcenou přednášku o tom, že všem dívkám a ženám se někdy zdá o dítěti. A většinou je v těch snech otec dítěte naprosto nedůležitý nebo se ani ve snu neobjeví – což pro něho bylo důkazem, že touha po dítěti vlastně vůbec nesouvisí s vhodným otcem, ale je to zkrátka prastará touha každé ženy. A tak dále a tak dále.

Já jsem ale moc neposlouchala. Myšlenky mi naprosto zaměstnal můj sen. Zavřela jsem oči a pokusila se vyvolat ho zpátky – naléhavě jsem toužila znovu se do něj ponořit a pokračovat v něm tam, kde jsem skončila. Potřebovala jsem tam ještě něco dořešit. Ačkoliv byl ten sen pochmurný a strašidelný, přepadla mě při vzpomínce na něj téměř palčivá touha. Takové pocity jsem znala z příjemných snů, ale ne ze snů, jako byl tenhle. A měla už jsem vůbec někdy takhle zřetelný, živý sen?

S údivem jsem zjistila, že to fakt funguje – viděla jsem před sebou všechno stejně jasně jako v noci. Ve snu jsem celý výjev sledovala seshora a mohla si užívat té fantastické schopnosti pohybovat se zcela volně a bezhlučně. Byla jsem jakýsi cizí návštěvník, pozorovatel. Do dění jsem nijak nezasahovala, nehrála jsem v něm žádnou roli. Jen jsem tam prostě byla také.

Nedokázala jsem odpoutat pohled od drobného kojence, který ležel v kolébce na podlaze z dřevěných fošen sbitých dohromady rezavými hřebíky. Ale ne, nebyla to kolébka – byl to starý žlab pro dobytek, necitlivě vystlaný senem a pár špinavými hadry. Byla zima. Třeskutá zima. Na křivém, hrubě omítnutém stropě namaloval mráz květy.

Miminku bylo teprve pár dní. Obličejík mělo ještě celý pomačkaný a kůži jako z tenkého pergamenu. Věděla jsem, jak vypadají novorozenci. Tatínek natočil chvíli po mém narození pár záběrů hned na porodním sále – porodní asistentku, která mě koupala, šťastnou a vyčerpanou tvář maminky, pak mě v mých nejstarších šatičkách včetně bílé čepičky na hlavě. Moc jsem nekřičela, ale bylo vidět, že jsem byla zmatená a že mi byla zima, a pořád jsem se snažila zakrýt si oči mrňavými pěstičkami.

Byla jsem ale zatraceně ošklivé dítě. Rudé a vrásčité, uši a nos v poměru k ostatním částem těla moc velké a na lebce jsem měla přilepených pár černých kadeří, které připomínaly unavené pijavice. Pár dní po porodu vypadaly a uvolnily místo novému, hnědočervenému chmýří.

Tohle dítě vypadalo jinak. Pokožku mělo čistou jako alabastr a leskla se ve slabém světle podkroví. Mělo už husté černé vlasy, které mu na hlavě spočívaly v měkkých kadeřích. Ruce, jež ležely sevřené v pěstičkách za hlavou, mělo naprosto dokonalé – úplně jako miniatury rukou dospělého člověka.

Neobyčejně zvláštní ale byly jeho oči: šikmé a veliké a měly tmavě modrou, chvílemi jakoby duhovou barvu. Oči jako drahokamy. Dítě se nehýbalo. V naprostém klidu a s andělským pohledem hledělo ven vikýřem na zimní úplněk, který střežil oblohu nad domem a pokryl chudou krajinu slabým modravým světlem. A ačkoliv bylo tak chladno a hrudník dítěte se pomalu, ale pravidelně zvedal a klesal, netvořily se mu na nosíku žádné krystalky z ledového dechu.

Kde byli jeho rodiče? ptala jsem se ve snu sama sebe. Kdo mohl nechat tak malé dítě samotné v takové zimě? A jak je to možné jen ve snu, snesla jsem se dolů po schodech, zcela bezhlučně a nikým neviděna, a dala se do hledání rodičů. Leželi ve velké čtvercové dřevěné posteli; mezi nimi a u nohou ženy se choulily dvě malé děti, které spokojeně a nerušeně dřímaly. Také otec spal tvrdě. Zcela zřetelně jsem slyšela jeho dech.

Vtom ticho noci prořízlo volání sýčka. Maminka se neklidně převalila na záda. Obličej se jí protáhl a kolem úst se jí vykreslil výraz bezedného strachu. Prudce otevřela oči – unavené a zarudlé – a úzkostlivě pohlédla směrem ke schodům k otevřenému podkroví, kde spalo její dítě, bezbranné a bezmocné, osamocené a bez dotyku lidského tepla.

Chtěla jsem se jich zeptat, proč si ho také nevzali k sobě, proč musí ležet tam nahoře – bylo vzhůru a osamělé. Když jsem ale otevřela pusu, že něco povím, rázem jsem ze snu procitla. Během pár sekund jsem znovu usnula. Možná proto jsem si všechno vybavila až teď.

Stejně jako prve, ani teď jsem z toho nebyla zrovna moudrá. Co mohl ten sen znamenat? Byla jsem snad tím dítětem já? Cítila jsem se svými rodiči zrazená a opuštěná? Tatínek vždycky říkal, že pocity, které v nás sen zanechá hned po procitnutí, jsou tím nejdůležitějším klíčem k jeho pochopení. Byla jsem naštvaná stejně jako prve, ale určitě jsem se necítila opuštěná. Vlastně jsem si s našimi dost dobře rozuměla. Jeden druhého jsme nechávali na pokoji a naše pozoruhodné dovolené proběhly vždycky v naprosté pohodě. Když se člověk vydal někam do odlehlé divočiny, museli držet všichni spolu. To jsem pochopila rychle. Kdepak, zanedbávaná nebo opomíjená jsem si nepřipadala.

Pocit, který ve mně sen vyvolal, byla spíš jakási nevysvětlitelná touha. Chtěla jsem se tam ještě jednou vrátit, ještě jednou pohlédnout do těch třpytících se očí miminka.

Ne. To dítě jsem nebyla já. Ten sen neměl co do činění s mým životem. Především se ale odehrával v jiné době. V jaké, to jsem říct nedokázala. V tomhle domě byla jen jedna kamna, v nichž hořelo pár polínek. Nebylo tam ani elektrické světlo nebo nějaké jiné topení. K životu měla rodina jen to nejnutnější a stěny byly vybudované z nepravidelně velkých kamenů pospojovaných dohromady.

Opět jsem byla vytržena z myšlenek – hlava mi prudce narazila na okno. Tatínek totiž přejížděl starý úzký můstek a kombík se rozkymácel jako loď na rozbouřeném moři. Ospalýma očima jsem sledovala kalnou vodu potoka a náhle jsem strnula. V nějakém křovisku jsem zahlédla půlku kovového mostu porostlého mechem a lišejníky. Ruina. Nedokázala jsem od ní odvrátit pohled. Musela jsem se na ni pořád dívat. Ten most nebyl půvabný nebo romantický. Byla to ruina, která vypadala – no opravdu, vypadala zkrátka strašidelně.

„Co je to?“ zeptala jsem se s větší zvědavostí v hlase, než mi bylo milé.

„Kdysi tudy vedla železnice. Přestala se využívat v padesátých letech,“ vysvětloval tatínek, zjevně dobře naladěný. „Zůstaly po ní jen mosty.“

„Takže únikové cesty jsou taky uzavřené,“ zabručela jsem a znovu zavřela oči. Jenže sen už se vzdálil, barvy vybledly. Teď dítě leželo pod ruinou mostu na vlhké, jílovité lesní půdě a já jsem viděla, jak se po něm natahují mé bílé ruce a jak ho opatrně zvedám. Miminko bylo lehké jako peříčko. Přitiskla jsem na to malé tělíčko ucho, abych slyšela, jestli ještě dýchá…

„Eliso? Ty už zase spíš?“

„Ne!“ vykřikla jsem a rychle si odepnula pás, ačkoliv bych se ráda dozvěděla, jak se bude kojenec v mém náručí cítit…. Ale byli jsme doma. Zabouchnutí dveří u auta rozseklo ticho. Na ulici kromě nás nikdo nebyl. Jen vzadu na polní cestě venčila nějaká baculatá paní psa. Když nás zavětřil, otočil se na nás a výhrůžně zaňafal. Jak jen vyplním zbytek tohohle dne? Co mám proboha dělat, až budu hotová s domácími úkoly?

Klouzala jsem pohledem po našem domě, který jsem si až do té chvíle pořádně neprohlédla – byla to vysoká čtverhranná stavba s lomenou střechou, velkým dvorkem, samostatnou garáží a obrovským čtvercovým trávníkem. Maminka už mezitím založila podél plotu záhonek a do země vsadila spoustu nejrůznějších rostlin. Po celém průčelí domu se pnulo psí víno a porůstalo i polorozpadlé okenice malých oken. To už jsem znala z Kolína. Otřásla jsem se odporem, když jsem pomyslela na ty bezbarvé pavouky, kteří žili v psím vínu a občas zabloudili do mého pokoje. K oknům v podkroví zatím zeleň nedorazila, ale první výhonky už se pokoušely zachytit na okenních římsách.

Zahrada byla na jedné straně ukončena polem, které se prudce zvedalo až k večerní obloze, jako by se tudy dalo rovnou projít do nekonečné prázdnoty. Nahoře vyrůstaly čtyři jabloně a natahovaly řídce olistěné větve jako zmrzačené ruce vzhůru ke slunci.

Do uší mi pronikalo ticho.

„Tak už pojď, Eliso.“ Polekala jsem se. Tatínek stál ještě pořád vedle mě.

„Copak se ti to vůbec nelíbí?“ zeptal se, když odemkl dveře.

„Ale jo. Jen je to – ale nic. Je to v pohodě, fakt.“ Vážně to bylo v pohodě. A to víno přece můžu ustřihnout.

„Haló,“ zavolal dobře naladěný tatínek do chladné chodby. Otřásla jsem se zimou. „Skončil jsem dřív, abych ti doma trochu pomohl. Práci pak dodělám v noci.“

„To je fajn,“ uslyšel jsem maminčin hlas. V pološeru chodby se před námi vynořila její kudrnatá hlava. „Tak…,“ zarazila se, když mě spatřila stát za tatínkem. „Ahoj, Ellie. Konečně jsi tady.“

Ohrnula jsem nos. Všechno tu páchlo smaženým celerem. Vešla jsem do kuchyně a nadzvedla poklici velkého hrnce, který stál na sporáku. Uf! Zeleninová polévka. S odporem jsem se odvrátila. Ani jídlo dnešní pitomý den nezachrání.

„Ahoj,“ odpověděla jsem jen a chtěla se stáhnout do zimní zahrady, ale hromada přepravek mi zablokovala cestu.

„Musíš to obejít přes obývák, Ellie,“ zavolala na mě maminka z chodby a něco zašeptala tatínkovi. Ten se potichu zasmál.

„Copak se děje?“ zeptala jsem se otráveně. V zimní zahradě to vypadalo jako v neuklizeném stanu na party. Na zemi se válely krabice plné různých dekorací, nádobí, příborů a ubrusů. Polovina proskleného průčelí už byla zatemněná dlouhými, temně modrými závěsy. Zvenku stály na oknech těžké terakotové květináče, do nichž maminka zastrčila mřížky na popínání rostlin. Takže ještě víc psího vína a ještě víc pavouků.

„Moc pěkné,“ podotkl tatínek, který vstoupil z obýváku do zimní zahrady a zvědavě se rozhlížel. Závěs ještě o něco víc zatáhl.

„Jo jo,“ ujistila jsem ho jízlivě. „Hlavně když se to líbí tobě. A co má znamenat tohle?“

Ukázala jsem na příborník, na kterém stály talíře, skleničky a několik lahví vína.

„Přípitek,“ oznámila mi maminka přátelsky a posunula krabice pár kopanci ke straně. „Dneska večer si připijeme s našimi novými sousedy.“

Nejradši bych zařvala „Ne!“. Prosím, žádné další lidi, kteří mě budou obhlížet. Už to nevydržím.

„Beze mě,“ řekla jsem jen potichu. „Sorry, ale nezvládnu to. Dneska už ne.“

„Ellie…,“ povzdechla si maminka a povzbudivě se na mě usmála.

„Mám spoustu učení a úkolů a už teď se mi zavírají oči, protože v tomhle odporně tichém domě nemůžu spát,“ lhala jsem. „Jen je pozdravím a půjdu. Oukej?“

A aniž bych čekala na odpověď, popadla jsem školní batoh a uháněla nahoru. Ta „spousta“ učení mi zabrala přesně čtyřicet tři a půl minuty. Udělala jsem všechno, co jsem potřebovala – a nejen to: všechno jsem napsala naprostým krasopisem, barevně jsem podtrhávala a k referátu do dějepisu ještě přidělala dvě tabulky s grafy. Víc jsem udělat nemohla. I tak toho bylo více než dost.

Od Nikoly a Jenny pořád žádná zpráva. Vylovila jsem z batohu mobil. No jasně, zase žádný signál. Displej neklidně blikal. Copak se mi rozbil ještě mobil? Položila jsem ho na parapet. Párkrát ještě blikl a pak zhasl nadobro. Připojila jsem ho na nabíječku. S vrtěním hlavy jsem sledovala, jak se baterka v neklidném rytmu mihotavého světla nabíjí.

Žádná esemeska ale nedorazila. Třeba holky zprávy odeslaly a jen ještě nedorazily? Zkoušela jsem si představit, jak jim asi beze mě je. Teď bylo místo vedle nich volné – oblíbené místo u okna daleko od katedry a od tabule. Dumala jsem, jak asi bude dlouho trvat, než se místo znovu obsadí. Nikola s Jenny byly oblíbené, takže to dlouho trvat nemůže. A vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby si tam sedl nějaký kluk.

Přistoupila jsem k jednomu ze svých mnoha oken a koukala ven, aniž bych tam cokoliv viděla. Znervózňovala mě stejnoměrná, jednotvárná hladina zvuku. Pořád jsem nepřetržitě zívala.

„A proč ne?“ zamumlala jsem, když jsem se přistihla, jak pokukuju po posteli. Spát je lepší než tady jen tak stát. Zachumlala jsem se s kručícím břichem do měkké, navoněné deky a ještě jsem si stihla stáhnout z vlasů gumičku a pak už mě definitivně zmohla únava.

Ďábel a jeho kůň

„A tohle je Elisabeth, naše dcera.“

Tatínek couvl o tři kroky dozadu, popadl mě za ruku a táhl s sebou do zimní zahrady. Můj plán potichu se vypařit vzal tedy zcela za své.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem způsobně a potřásala rukama, které se proti mně natahovaly. Vrásčitou ruku, která patřila starci s nosem jako řepa, našemu sousedu zleva. Žluté prsty ženy, která páchla nikotinem, a neodbytně se sápající ruce staršího manželského páru – on v kostkované košili a kalhotách nabíraných v pase, ona v rezavém kostýmu se sukní po kolena. Mezi těmito lidmi působila moje maminka se svým přirozeným, elegantním účesem a barevnou batikovanou blůzou jako veselý tropický ptáček. Oči ženy v kostýmu bez přestání kmitaly mezi mnou a tatínkem, tatínkem a mnou.

„No jistě, dceruška, to se nedá přehlédnout,“ usmála se. Když jsem pouštěla její ruku, nepatrně se jí chvěla. Vypadala, že chce ještě něco dodat, ale pak zavřela ústa a odmlčela se. Stařec a kuřačka si potichu vyměnili pár slov.

Podívala jsem se na prádelník. Obložené chlebíčky a zákusky byly netknuté.

„A vy jste tedy psychiatr?“ zeptal se muž v kostkované košili.

„Ano,“ odpověděl tatínek klidným hlasem. Nastalo mlčení. Tyhle situace už jsem dobře znala. Bylo to vždycky takhle. Jakmile tatínek řekl, jaké je jeho povolání, všichni zmlkli. Jako by měli strach, že jim někdo v nejbližší vteřině nasadí svěrací kazajku. Stařec si odkašlal a ukázal ven, kde šlahouny psího vína jemně škrábaly do oken.

„Znám někoho, kdo by vám s tím mohl pomoct,“ zaskřehotal.

„Jak pomoct?“ zeptala se maminka nechápavě.

„S ostříháním. Bude to hotové raz dva,“ chichotal se stařec.

„Víte, nám to takhle vyhovuje,“ odpověděl přátelsky tatínek. Stařec na něj udiveně zamžoural. Zahlédla jsem, jak kuřačka naklonila hlavu ke straně a zakaleným pohledem klouzala přes tatínkova široká ramena až k zadku, který se nápadně rýsoval pod tenkými kalhotami od obleku. Udělalo se mi špatně od žaludku.

„Musím – eh – musím se jít učit,“ prohlásila jsem rychle a prchala kuchyní ke schodům, dřív než mě stačí zastavit tatínkův pohled. Nahoře jsem se sípavě nadechla. Musela jsem ven. A to okamžitě. Především jsem potřebovala najít nějakou oázu, kde bych chytila signál, abych se mohla konečně spojit s Jenny a Nikolou. Jestli mi nezačne hned fungovat mobil, asi se z toho zblázním. Popadla jsem empétrojku a zarazila si do uší sluchátka, až to zabolelo. Pak jsem seběhla po schodech dolů.

„Jdu se projít!“ zavolala jsem směrem k obýváku, než jsem poněkud hlučněji zabouchla dveře. Jak jsem to dřív nenáviděla, když mě maminka nebo babička tahaly po obědě do toho nudného lesa. Vždycky ta stejná procházka, pořád po stejných cestičkách.

Teď mi to sice taky připadalo nudné, ale byla to alespoň nějaká činnost. Nejrychleji bych se do lesa dostala Zahradní ulicí kolem solárních motýlů, ale představovalo pro mě příliš velké riziko, že mě ten děda znovu zahlédne a pokusí se mě nalákat do domu.

Kdepak, to se radši pustím po hlavní (haha!) nahoru, přeběhnu můstek a budu v lese. Kráčela jsem rychle s pohledem zabořeným do země. Maminka mi ještě včera kladla na srdce, že se tady lidé na ulici zdraví a abych to laskavě dělala taky. Ta představa mi ale přišla naprosto praštěná. Proč bych měla zdravit cizí lidi?

Když se ale budu dívat pod nohy a v uších budu mít zastrčená sluchátka, nemůže mi nikdo předhazovat, že jsem nezdvořilá a nezdravím. Kromě toho mi připadalo dost nepravděpodobné, že by mě vůbec chtěl někdo pozdravit. Sama jsem cítila, jak mám ústa sevřená a stažená do tenké čárky, a věděla jsem, že se mi do brady vryly drobné vrásky. Ale představa, že působím nepřístupně nebo dokonce odpudivě, mě skoro těšila.

Když jsem přeběhla most, musela jsem na okamžik zvednout oči, abych se zorientovala. Lesní cesta se tu totiž dělila na malou, nezpevněnou cestičku a širší štěrkovou cestu. Zůstala jsem nerozhodně stát. Mobil mi tu byl k ničemu. Byl sice nabitý, ale displej pořád poblikával a signál taky žádný. Půjdu po té menší cestě, rozhodla jsem se. Vedla podél potoka a byla tak úzká, že se většina lidí určitě rozhodla pro procházku po té širší, pohodlnější.

Už po pár metrech se mi sandály začaly bořit několik centimetrů do měkkého, promáčeného listí, které pokrývalo celou cestičku. V hlavě jsem boty přiřadila do imaginárního seznamu svých zničených věcí a ztrát. Dva páry bot a kabát během čtyřiadvaceti hodin. Možná bych se měla smířit s tím, že jsem opravdu městská květinka a skleníková panenka, přesvědčovala jsem se neochotně. Asi by bylo všechno jednodušší. Za kapesné bych si vždycky koupila lístek na vlak, o víkendu navštěvovala kamarády a přespávala u Jenny nebo Nikoly. Proč mě ale tyhle představy neuklidnily a nepotěšily? Proč jsem neměla najednou chuť přespávat u kamarádek?

Teď už jsem neměla vztek na stěhování a všechno s tím spojené, ale i sama na sebe. Zarputile jsem pokračovala v pochodu a pustila si do uší hudbu tak hlasitě, že mi až duněla v hlavě. Začala mě vzadu bolet a bolest se pomalu rozšiřovala k pravému spánku, kde začala silně pulzovat. Dál. Musím jít dál. Pořád dál.

Do oka mi vlétla nějaká muška a zůstala zachycená na okraji kontaktní čočky. Zvedla jsem ruku a jen tak naslepo si čočku posunovala sem a tam a přejížděla špičkou prstu po oku. Jenny se z toho dělávalo špatně, když mě takhle viděla, ale ona si prostě nedovedla představit, jakou pekelnou bolest může způsobit nějaké cizí tělísko pod kontaktní čočkou. Byl to pocit, jako by v oku vězela špičatá jehla.

Na druhý pokus jsem mouchu z oka vyplavila. Utopila se v mých slzách. Odcvrnkla jsem ji pryč, ale pálení nepřestávalo a spolu s bušením ve spáncích vyvolávalo trýznivý a zesilující koncert bolesti. Mohlo pomoct jediné: zavřít oči a počkat, až se rohovka zase uklidní. Zastavit jsem se ale kvůli tomu nechtěla. Šlapala jsem tedy tvrdošíjně se zavřenýma očima dál.

Nikterak mě neděsila představa, že bych se klidně mohla zřítit ze svahu a zůstat ležet přinejmenším bezvládná, ale možná i chromá nebo dokonce mrtvá v lese. Ještě nikdy v životě jsem neupadla do bezvědomí, ale připadalo mi docela lákavé zjistit, jaké to je. Žádné sny… hlubší než spánek…

Nevím už, co přesně ve mně vyvolalo výkřik – bezhlasý, němý výkřik, protože zcela zanikl v hlasité hudbě v mých uších, ale zkrátka jsem v hrdle cítila, že křičím. Bylo toho na mě moc najednou a moc rychle za sebou: studená psí tlama na kotníku, silná paže muže, který mě zachytil, abych neupadla, jeho dech páchnoucí cibulí v mém obličeji a můj nos v jeho vlněném kabátě.

Strnule jsem na něj civěla. Jeho ústa se němě kroutila do O a A. Vytrhla jsem si sluchátka z uší a uvolnila si ruku z jeho pevného sevření. Ten dotyk mi byl hrozně nepříjemný.

„O-ha!“ vydechl znovu a ukázal svou vycházkovou holí vzhůru. Nechápavě jsem pohlédla do zelené houštiny korun stromů nad námi. Zamumlala jsem omluvu. Ať už tím myslel cokoliv – omluva nikdy nic nezkazí. Široce se usmál a odhalil při tom řadu flekatých žlutých zubů. Jeho jezevčík s vyplazeným jazykem strašně funěl. Krví podlitýma očima na mě koukal skoro prosebně. Jeho páníček se zatvářil vlídně.

„Kampak tak pospícháte? Měla byste se otočit. Do nejbližšího cíle je to ještě pár kilometrů.“

Byl zjevně báječně naladěný a mně jeho euforické nadšení připadalo stejně nesnesitelné jako rozjařenost mých rodičů. Navíc jsem měla dojem, že mi nemá vůbec co říct.

Pozvolna mě zkoumal pohledem, a když si mě dostatečně prohlédl, usmál se ještě víc. Prořídlé vlasy měl pomádou přilepené na holé čelo, ale odmítaly tam držet. Vítr je nadzvedával, takže odstávaly kolmo od hlavy jako antény.

„O-ha!“ vykřikl potřetí, a to natolik významně, že jsem nemohla jinak, než znovu namířit pohled vzhůru. Slunce zmizelo. Nad vrcholky stromů se výhrůžně stahovaly žlutavě hnědé mraky a v dálce zaduněl hrom – úplně jinak, než se ozývala předzvěst bouřky v Kolíně. V Kolíně to hřímalo nahoře, ve vzduchu. Tady jako by dunění vycházelo z nitra země a přenášelo se i do toho nejmenšího lístečku.

A stejně. Bouřka byla daleko a já neměla jediný důvod poslechnout jeho radu.

„Pojďte radši se mnou. Tady venku je to moc nebezpečné. Blíží se studená fronta,“ pobízel mě muž k úprku ve dvou.

„Děkuji, ale musím dál,“ utrousila jsem jen, protáhla se kolem něho a zamotala se do nějakého trnitého křoví, protože jsem se nechtěla znovu dotknout jeho páchnoucího kabátu.

Musela jsem jít dál. Byla jsem jako pomatená. Neměla jsem tušení, co to do mě vjelo, ale představa, že bych měla pochodovat dva kilometry úzkou pěšinkou v lese s nějakým více než přátelským důchodcem a uňafaným psem a celou cestu poslouchat to jeho nepochopitelné „O-ha!“, mě děsila víc než další zahřmění, i když tentokrát už nebylo moc daleko a znovu prostoupilo celý les, i tu nejmenší větvičku a lísteček.

A dřív, než muž stačil cokoliv dodat, jsem si znovu zastrčila do uší sluchátka a vyrazila pryč. Ale už po třech krocích jsem rychle zmáčkla tlačítko stop a přehrávač zastavila. Zaposlouchala jsem se s nervy napjatými k prasknutí do zvuků lesa. Jestli tu předtím zpívali ptáci, teď naprosto utichli. V dálce se zvedalo šumění, které jsem nedokázala identifikovat, a ještě o kus dál se ozýval rachot, temný a výhrůžný. Občas ho přehlušilo hlasité zahřmění. Odstupy mezi hřměním se zkracovaly.

Blesky jsem neviděla. Ale bylo beztak těžké zahlédnout aspoň kousek oblohy. Hustý les se uzavíral jen pár metrů nad mou hlavou jako zelená kopule. Vzduch byl sírově žlutý a tak vlhký, že jsem skoro nemohla dýchat. Páchl shnilým listím – a deštěm. Vzadu na krk mi dopadla první kapka – hustá a těžká, jako by sem omylem odněkud zabloudila. Pak přišly další pleskance velké jako mince, které zanechávaly na mých tenkých kalhotách tmavé skvrny.

Zastavila jsem se a ještě jednou se zaposlouchala. Šumění zesílilo a změnilo se ve zlověstný hukot. Blížil se ze všech stran: shora, zdola, zleva i zprava.

A už se zvedal vítr – z ničehonic a s takovou silou, že jsem myslela, že se neudržím na nohou. Ledové nápory větru cloumaly keři i stromy. Všude kolem vířily strhané listy a květy, které ve svém divokém tanci srážely obrovské dešťové kapky k zemi.

Během chvilky jsem byla promáčená na kost. Sípavě jsem popadala dech, ale vůbec jsem se neslyšela. Nacpala jsem empétrojku do kapsy, aby se deštěm nezničila. Moc naděje jsem jí ale nedávala, nejspíš už je pozdě a budu ji moct přiřadit jako čtvrtou položku na svůj imaginární seznam ztrát.

Je to jen déšť, říkala jsem si. Silný déšť. H 2 O. Nic víc. Prostě se někam schovej.

Takhle jsem to při bouřce praktikovala v Kolíně. Vždycky byl poblíž nějaký obchod, krámek, krytý vchod do domu, podzemní garáže nebo něco podobného. Ale v Kolíně se dala bouřka dobře předvídat. Nad střechami města bobtnal už několik hodin předtím hřibovitý temný mrak, který se s trochou štěstí změnil v déšť až večer. Pár blesků, pár zahřmění, která by se dala spočítat na prstech jedné ruky, krátký liják – a hotovo. Tady to bylo úplně jiné.

Rozběhla jsem se. Několik kilometrů k nejbližší vesnici, říkal ten muž. To nemůžu zvládnout, než se bouřka strhne. Ale tady jsem byla v obklíčení.

Vedle mě se zvedal terén strmě nahoru, buď na něm trčely hladké, ostré skály, nebo rozdrolené, mechem porostlé balvany. Přesto jsem se pokusila na jednu méně strmou vyšplhat a zachytila jsem se prsty za trs kapradí. Okamžitě jsem ale sklouzla a zatrhla si při tom nehet.

Kdepak, na to můžu zapomenout. Musím běžet dál. Podrážky sandálů nasákly dešťovou vodou jako houba a při každém kroku posměšně mlaskaly. Musela jsem dávat pozor, abych neuklouzla a nezvrtla si kotník.

Na druhé straně cesty zurčel potok, teď rozhodně žádný mírumilovný potůček, ale deštěm a větrem rozbouřená, šedá řeka, plná vodních vírů a drobných peřejí a s neustále stoupající hladinou. Přes tu jsem se také nemohla dostat a navíc na druhé straně čekalo jen moře stromů ohýbajících se ve větru.

Teď už jsem utíkala a podrážky pleskaly a narážely mi do pat. Musí tu přece někde stát nějaká bouda nebo aspoň přístřešek. Naděje, že liják i tady v těch končinách bouřku ukončuje a ne předznamenává, pohasla s náhlým pronikavým bleskem kdesi nade mnou. 21, 22, 23, počítala jsem nahlas. Prásk! Zadunění hromu hned po třetí sekundě bylo tak silné, že mi hučelo v uších ještě chvíli poté.

Ve svých tryskem letících myšlenkách jsem se upnula k další naději – a sice, že se za nejbližší zatáčkou něco objeví. Něco, co mě zachrání. Musela jsem zpomalit krok, protože rozvodněný potok podemlel ve svém ohybu strmý násep. Pěšina tu byla už jen pár centimetrů široká. Zhluboka jsem se nadechla, pro jistotu se zachytila kluzkých větví nejbližšího keře a opatrně se protáhla kolem.

A hele – jedna z ruin mostu. Díky bohu. To je moje záchrana. Vrhla jsem se k ní a přitiskla se pod zvětralé zbytky mostního oblouku zády ke studeným kamenům.

Konečně úkryt. I když zatraceně špatný, jak jsem v tomtéž okamžiku zjistila. Voda se sem hrnula ze všech stran, crčela z kamenů, razila si cestu škvírami mezi nimi a prýštila a tryskala skrz kořeny v pěšině. A hlavně – už to vůbec nebyla cesta. Bylo to jen pár kamenů mezi spoustou potůčků, které se všechny stékaly dohromady a nezadržitelně sílily a sílily.

Tady jsem zůstat nemohla. Musela jsem se dostat nahoru na ruinu, jinak bych za chvíli stála po kolena ve vodě. A jestli jsem se nemýlila, bylo nebezpečí zásahu bleskem větší ve vodě, než když se přitisknu k nějaké skále nebo balvanu.

Takže zpátky do deště. Vítr zuřivě kvílel a vháněl mi vlasy do obličeje, že jsem skoro nic neviděla. Sponku do vlasů jsem ztratila už před chvílí – pátá položka v seznamu, poznamenala jsem si v duchu pohotově a hned jsem si za to vynadala.

Jestli budu takhle pokračovat, budu za chvíli šestou položkou já sama.

Mezitím už se natolik ochladilo, že už jsem vůbec necítila prsty. Musela jsem se několikrát rozběhnout, než jsem se dokázala zachytit za skalní převis, z něhož jsem se chtěla kousek po kousku přitáhnout nahoru na ruinu. Zatnula jsem zuby. Raz, dva, tři. A šup! Sklouzla mi noha a jen koutkem oka jsem zahlédla sandál mizet v proudu rozbouřeného potoka. To je fuk. Stejně se mi naboso lezlo líp.

Pomalu mě ale opouštěla síla v rukou, které se mi čím dál víc třásly. Přesto jsem se zvládla vyšplhat na plošinu, jež mi poskytla dostatek místa, abych se mohla natáhnout na břicho. Pravou rukou jsem se přidržovala za kus staré kolejnice. Až sem voda v žádném případě nestoupne – a pokud ano, už je to stejně jedno, protože to by byla stejně zaplavená celá vesnice.

Je to jen déšť, opakovala jsem si. Déšť, blesky a hromy.

A podivně nezúčastněná jsem sledovala, jak se náhle nad mou nahou paží rozprostřel modravý záblesk. S lehkým zasyčením se mi naježily všechny chloupky na těle a svaly mi projelo hluboké zabzučení. Vystřelilo mi nohy vzhůru, projelo rukama a pak vytrysklo až do hlavy. Rozbolely mě všechny zuby najednou a do očí se mi zavrtával nesmírný hlodavý tlak bolesti.

Kolem tu hučelo, dunělo a burácelo, jeden blesk stíhal druhý, tak rychle po sobě, že jsem ani nestíhala počítat, ani se modlit. Déšť se spojil s rozvodněným potokem a tisíci vodních stružek do mocného bouřlivého toku a všude kolem mě praskaly větve s téměř zvířecím vřískotem.

Přesto jsem zaslechla obě ta slova jasně a zřetelně, to zvláštní, důrazné a varovné naléhání: „Pusť se!“

Zírala jsem na svou modravě se třpytící ruku, která křečovitě svírala kolejnici. Pustit? Teď? Ale to nesmím, to přece nemůžu!

Bzučení zesílilo. Chvěla jsem se po celém těle. Jestli se pustím, zřítím se do rozbouřeného potoka – a vůbec, odkud se vzalo to zašeptání? Byla to moje intuice, která mě varovala? A byla mi kdy k něčemu dobrá?

Rozum mi říkal ne. A přece jsem se pustila.

Pustila jsem se a o setinu sekundy později mě ozářilo prudké, pronikavé světlo. Vlasy se mi naježily do prskajícího vějíře. Kolejnice, jíž jsem se ještě před okamžikem přidržovala, se rozzářila ohňostrojem sněhobílých jisker, které – žhavé – dopadaly na mou tvář. Úder hromu byl tak silný, že jsem na okamžik upadla do bezvědomí. Pak jsem uklouzla a zoufale bezmocně hledala ledovýma rukama, kde se zachytit.

Asi o půl metru níže jsem se konečně zastavila – objevily se tu dva výstupky ve skále, velké akorát tak pro moje nohy a těsně nad rozbouřenou, klokotající vodou. Ruce jsem měla roztažené jako Ježíš na kříži a prsty jsem zarývala do spár ve skále. S pláčem jsem shlížela dolů na potok, obličej přitisknutý k vodou nasáklému zdivu. „Prosím, ať už to proboha skončí. Prosím, prosím, prosím,“ naříkala jsem jako malé dítě.

Za chvíli už nebudu mít sílu a bude po všem. Pak do mě uhodí další blesk anebo se utopím, protože jsem si nedovedla představit, jak bych v tom pekle dole dokázala plavat. Přesto jsem plna úzkosti hleděla pod sebe v naději, že spatřím něco, co mi pomůže se zachránit. V naprostém zoufalství jsem zavřela oči. Kolem ulámaných větví, které trčely z pomalu se uklidňujících kaluží, se tvořil třpytící se led. Můj dech zamrzl do světle šedého závoje mlhy. Přesto ve mně planula jakási ohnivá energie, díky níž mi po šíji proudilo příjemné chvění. Nejspíš už jsem byla mrtvá a nevěděla o tom.

Znělo to logicky, protože pak by ta tajemná postava s mnoha rukama, která se jako temná silueta náhle vynořila ze stoupajících cárů mlhy, byl určitě sám ďábel připravený okamžitě se mě zmocnit. Zavřela jsem oči a hned je zase otevřela.

Ach. Ďábel seděl na koni. A projížděl středem potoka.

Včerejší postava z bažin se rozplynula a zmizela kdesi v dáli. Musel to být přelud, klamná představa. A navíc se skoro nehýbala.

Tenhle kůň byl ale zjevně živý a přímo pekelným tempem se řítil k mé ruině. Jezdec seděl přikrčený na hřbetu temného vraníka, jehož srst vrhala při každém pohybu nádherné odlesky – modré, červené, stříbřité. Zdál se mi nadpřirozeně obrovský a mohutné svaly na něm jen hrály.

Ušlechtilou hlavu hrdě nesl nad širokým, lesknoucím se hrudníkem a kopyta musel mít velká nejméně jako talíře. Přesto se běsnící bouří pohyboval elegantně a s naprostou lehkostí.

Tvář jezdce jsem nedokázala rozeznat. Držel hlavu skloněnou, a přesto jsem se nemohla zbavit dojmu, že mě pozorně sleduje.

Jeď dál. Nech mě umřít tady. Vůbec se na mě nedívej!

Pozdě. Ještě pár metrů a kůň to plnou parou napálí do ruiny a do mě – nebo se na mě chystá zaútočit? Vtáhla jsem hlavu mezi ramena a znovu zavřela oči, jako kdysi, když jsme si asi tak před sto lety hrávali s bráchou a já ještě věřila, že když nic nevidím já, nevidí nikdo ani mě.

Už jsem slyšela pravidelné odfrkávání koně a také jak jeho kopyta lámala tenkou vrstvu ledu na hladině. To není možné. Musí se přece v takovém množství vody potopit, nejmíň po prsa. Takže zase mámení smyslů. Aspoň mi nemůže nijak ublížit. Nic mi neudělá. Mně –

Pohyb jezdce přišel tak nečekaně, že jsem vyděšeně otevřela oči a zalapala po dechu. „Ne!“ chtělo se mi volat, ale hlas mi vypověděl službu. Silnými, rychlými hmaty mě stáhl dolů z ruiny, na jejíž kamenech jsem ležela rozpláclá jako umírající pavouk, hodil mě před sebe na koně a levou rukou obemknul kolem pasu. Kůň pronikavě zaržál a vzpurně se postavil na zadní. Z nozder mu v malých obláčcích stoupala pára.

Muž za mnou přitáhl energicky otěže a nohama stiskl vzpínající se zvíře. Neřekl ani slovo, ale kůň okamžitě poslechl. Ještě jednou zatančil na místě a pak se poslušně poddal jezdci a plynule přešel do cvalu. Vedle nás tryskaly vodní fontány a vítr mě bičoval do obličeje.

Nedokázala jsem říct, jak dlouho jsme jeli korytem potoka – možná minutu, možná hodinu. Příliš mě zaměstnávala snaha nepropadnout panice a hystericky nepištět. Kromě toho jsem se snažila spolknout ten knedlík, který mi vězel ve staženém hrdle.

Celou tu dobu jsem se ale bála jen koně. Ne toho neznámého muže za sebou, který mě pevně a bezpečně přidržoval a volnou rukou lehce vedl koně. Pěšinka, po které jsem předtím šla – v nějaké jiné době, v jiné galaxii – byla zcela zaplavená. Skály přecházely rovnou do rozbahněného, širokého koryta potoka.

Takže to nebyl ďábel. Byl to někdo, kdo mě zachránil. Způsob záchrany ve mně ale chtě nechtě budil strach. Vrtulník nebo vodní letadlo by mi byly milejší. Tohle jsem moc nechápala.

Představovala bych si, že zachránce bude hovorný a přátelský. Dobře naladěný a spokojený. Milý. Laskavý. Někdo, kdo má z pomoci doopravdy radost. Ačkoliv mě neznámý držel stále stejně pevně a ačkoli mě jeho sevření nijak nebolelo, měla jsem dojem, že pro něj nejsem ničím jiným než obtížným nákladem, který s sebou vláčí volky nevolky a při nejbližší příležitosti se ho co nejrychleji zbaví.

To ostatně také brzy udělal, a ne zrovna jemně. Liják se mezitím proměnil ve stejnoměrné mrholení. Všude kolem se zvedaly cáry mlhy a viděla jsem, jak velká voda v potoce pomalu opadá.

Postupně se objevovala i pěšina a s každou další zatáčkou byla širší a širší. Občas sice ještě zahřmělo, ale ve srovnání s tím, co mi prve málem protrhlo ušní bubínek, znělo tohle dunění skoro přátelsky.

Pomocí nepatrných pohybů a takřka nepozorovatelného přesunu těžiště naváděl muž (nebo to byl teprve kluk?) koně svahem vzhůru a pak mě vrátil zpět do reality a nohama na pevnou zem rychleji, než mi bylo milé.

„Jauvajs!“ vyklouzlo mi, když mi bosá pata narazila na ostrý kámen. Musela jsem vypadat pěkně pitomě, s jednou nohou bosou a druhou nazutou v beznadějně zdevastovaném sandálu s urvaným řemínkem a ulomeným podpatkem. Hubená a bílá noha se mi odrážela od zelenohnědé lesní půdy. Narůžovo nalakované nehty působily mezi škrábanci a cákanci bláta táhnoucími se až nad kotník zcela nepatřičně. Neměla jsem ale čas zabývat se takovými prkotinami. Neměla jsem totiž ani čas svému ďábelskému zachránci poděkovat.

Nestihla jsem mu ani pohlédnout do tváře. Ve chvíli, kdy jsem k němu zvedala oči, se odvrátil. Všechno, co jsem dokázala postřehnout, byly tmavé konce neposlušných vlasů vyčnívajících pod baseballovou čepicí, štíhlá postava a dlouhé nohy. Seděl na hřbetě odfrkujícího si monstra natolik přirozeně a samozřejmě, jako by byl se svým koněm srostlý.

„Příště se víc dívej nahoru,“ prohlásil příkře a bez pozdravu odcválal pryč, aby se s okouzlující elegancí a jakoby beztížně vzdálil skrz gigantické mlžné výpary pryč z mého světa.

„Ano, moc děkuju a hezký den vám přeju!“ zakřičela jsem na něj ještě jízlivě.

Krásný, uklidňující pocit, že jsem zase v bezpečí, byl ten tam, stejně jako bouřka, jejíž temné mraky ustoupily příjemnému večernímu světlu. Konejšivá modř proměnila les v jarní pohádku, která voněla mokrou trávou a květy.

Zapadající slunce si razilo cestu korunami stromů a podařilo se mu seslat skrz mlhu příjemné teplo. Přestala jsem se třást zimou. Ještě pořád jsem na břiše cítila pevný stisk jezdce a nahá lýtka mě svědila od nezvyklých dotyků s koňským tělem.

Jestli jsem si dobře vzpomínala, dotyčný jel bez sedla. Cválat na neosedlaném koni běsnící bouří – je to snad typické trávení volného času tady těch zaostalých omezenců?

Tohle ale nebyl nikdo místní. Měl zvláštní přízvuk, sotva slyšitelný a velice slabý, ale přece. A rozhodně to nebyl místní dialekt.

A k tomu ten hlas – jestli existovalo něco jako aristokratický, ušlechtilý hlas, pak byl tohle zářný příklad. Hluboký, čistý, melodický. Jen by mu prospělo o trochu víc přátelského tónu. Místo toho zněl neuvěřitelně arogantně.

Příště se víc dívej nahoru. Hahaha. Moc vtipné.

Bohužel jsem ale musela přiznat, že měl pravdu. K celému tomu dobrodružství by vůbec nemuselo dojít, kdybych se tu a tam podívala na oblohu. A to mě štvalo nejvíc. A ten vztek nemohla zaplašit ani idylická večerní atmosféra kolem. Byla jsem jen šťastná, že déšť ustal a že už nebyla taková zima. Protože teplo v mém nitru mizelo s každým krokem, kterým jsem se blížila k domovu.

Moji milí rodiče seděli s rozzářenýma očima v zatemněné zimní zahradě. Tác s chlebíčky byl ještě pořád skoro plný, ale sousedi už zjevně vyklidili pole.

„Ach, Ellie, tady jsi,“ prohodila maminka jakoby mimochodem, když si mě všimla. Postavila jsem se vyčítavě před ně, rozhodila ruce a omezila se na dramatické povzdechnutí. Nebylo třeba slov – stačilo se na mě podívat – a musel to být vskutku srdceryvný pohled.

„Sledovala jsi tu bouřku? Byla úžasná,“ zvolal tatínek potěšeně. „Zjevně ses stihla někam schovat,“ usmál se na mě zářivě. „A kde máš vlastně botu?“

„Ztracenou,“ prohlásila jsem chladně a otočila se na podpatku, který mi ještě zůstal. Oni se snad opravdu úplně zbláznili. Vyletěla jsem po schodech nahoru a chtěla se osobně přesvědčit o tom, jak ubohé stvoření na mě ze zrcadla pohlédne. Zrcadlo se mi ale vysmálo. Pleť jsem měla svěží a čistou, jako bych se právě vykoupala v živé vodě. Načechrané vlasy mi spadaly na ramena – všechny ty mokré, slepené pramínky záhadně zmizely. I oblečení jsem měla v podstatě bez poskvrnky a co víc – naprosto suché! Jen na mých nohách bylo zřejmé, že jsem nestrávila obvyklý, poklidný večer. Copak mi slunce stačilo vysušit tričko i kalhoty? Nebo to snad dokázala moje vlastní tělesná teplota? Nebo teplo koňského těla? Tak nějak to muselo být. Protože ten neznámý za mnou působil všelijak, ale rozhodně z něj nesálalo teplo a pohoda. Působil spíš chladně a necitelně jako kámen. A na žebrech neměl ani jediný gram tuku navíc.

„Elisabeth? Nechceš si dát něco k jídlu?“ zavolala maminka zezdola.

„Nemám hlad!“ vyštěkla jsem na ni. Žaludek odpověděl nesouhlasným zakručením. „Tak jo, dobře, přijdu,“ dodala jsem o poznání přátelštěji.

S povzdechem jsem vklouzla do suchých, čistých žabek – hotový balzám pro nohy. Doma se mi těžko nějaké oblečení ztratí. Pak jsem se sunula nápadně pomalu dolů ze schodů.

„Radovali jsme se předčasně,“ zaslechla jsem tatínkův pobavený hlas z obýváku. „Naše dcera není první dívka na světě, u které vůbec nepropukla puberta. Jen přichází do puberty až teď…“

„No, skoro to tak vypadá,“ chichotala se maminka.

„Blbost!“ vyštěkla jsem a poslední schody seběhla tryskem, abych ten trapný dialog co nejdříve zastavila. „Jen chci prostě zpátky do Kolína. Zpátky ke svým kamarádům. To je všechno.“

Maminka sklopila oči – trochu provinile, jak se mi zdálo. Nemohla jsem ale přehlédnout, jak taťka potlačil úsměv.

Kdybyste tak věděli, pomyslela jsem si a kladla na talíř zbylé chlebíčky, zatímco maminka zapalovala svíčky. Venku se nad vesnicí rozprostřela tma. V tlumené záři mihotajících se plamenů jsem nejspíš teprve nevypadala zničeně a vyčerpaně. Kdybyste tak věděli, opakovala jsem si znovu.

Mám jim snad vyprávět, co se mi přihodilo? To s tím miminem ve snu mi bohatě stačilo, nehodlám se znovu vydávat na pospas posměškům. Stejně by to naši přisoudili pubertálním vidinám a měli by hned jasno. Kdybych teď přišla ještě s halucinacemi v bažinách a neznámým jezdcem při bouřce v lese a ještě navíc na černém oři, byly by to jen další dílky do mozaiky. Sama sebe bych tak deklasovala na kuře, kterým cloumají hormony. A ani jsem nevěděla, jak to vůbec někomu vyprávět – dokonce ani Jenny a Nikola nepřicházely v úvahu. Byla jsem tedy zticha a mlčky polykala sousta chlebíčků. Už jsem se těšila na svou postel, na svou trucovnu v tomhle náhle tak cizím prostředí, a rychle jsem vyrazila zpátky nahoru.

Dříve, než jsem se uložila ke spánku, dopřála jsem si tu hořkou, zvrácenou radost a přenesla na papír svůj imaginární seznam ztrát.

1. den: kabát, boty

2. den: zlomený nehet, MP3, sandál, spona do vlasů

Mobil bouřku díky voděodolnému křiklavě růžovému obalu (jeden z pochybných narozeninových dárků od Nikoly) naštěstí přežil. Signál tu ovšem stále nebyl.

Trvalo mi jen pár sekund, než jsem usnula – a ocitla se opět ve studeném podkroví, kde ležel kojenec ještě pořád sám v nouzově upraveném korytě a upřeně hleděl na měsíc. Náhle jsem zaslechla tichounké našlapování. Jako ve stavu beztíže jsem se otočila. Do podkroví vklouzlo malinké, šedobíle strakaté koťátko. Okamžitě si to namířilo k provizorní kolíbce a skočilo dítěti s něžným předením na bříško a začalo na tělíčku miminka jemně a rytmicky přešlapovat.

Dítě pomalu otočilo hlavu a podívalo se na kotě. Pusinka se mu roztáhla do úsměvu, z něhož mi přejel mráz po zádech. Ten úsměv byl tak skutečný, tak vědoucí a chápavý jako úsměv dospělého člověka. Koťátko si něžně třelo hlavičku o tváře dítěte a pak se přitulilo k jeho malému, nehybnému tělíčku. Hned nato mě sen propustil do černočerné, prázdné temnoty.

Pták na okraji lesa křičel celou noc.

Teror pitomých slepic

Příští den mě vzali rodiče na večeři do jediné restaurace v Kaulenfeldu. Přišla jsem ze školy mlčky a zaražená a maminka se rozhodla udělat pro mě něco příjemného.

Souhlasila jsem, protože jsem stejně neměla nic lepšího na práci, a v tu chvíli mi šlo jen o to, abych nějak přetloukla večer – a když už to muselo být, tak klidně s našima. Ale už během krátké cesty k hotelu jsem nedokázala pustit z hlavy své nejnovější školní katastrofy. Nepomohlo ani to, že se tatínek s maminkou nesnížili k žádnému z oněch zoufalých pokusů mě nějak rozveselit nebo rozptýlit.

Protože dnešní dopoledne bylo doopravdy peklo. O přestávce pršelo, a protože jsem potřebovala být sama a navíc ulevit svým bolavým svalům – následek včerejší vydařené exkurze do lesa – a stání pro mě představovalo hotová muka, zamkla jsem se na holčičím záchodě a posadila se na sklopené prkénko a hlavu opřela dozadu o studené obkládačky. Bylo tu báječné ticho. Jen tlumeně sem zaznívalo bubnování deště do oken.

Ten důchodce, kterého jsem potkala v lese, měl pravdu. Po bouřce večer dorazila studená fronta a byla už zase zima, jako když jsme sem přijeli. Kupodivu jsem se ani nenachladila, jak jsem úpěnlivě doufala. Ani pitomou rýmu jsem si neuhnala. Dokonce ani v krku mě neškrábalo, vůbec nic. A přitom by takový pěkný zápal plic bylo to jediné správné, aby trochu opadlo nadšení rodičů z přestěhování.

Tady, v mém záchodovém útočišti, jsem se chtěla konečně v myšlenkách soustředit na svého nevraživého zachránce na koni. Ale jen jsem zavřela oči, začaly se mi výjevy v hlavě rozplývat a ustupovat, jako by mi k nim chtěl mozek zamezit přístup. Zkusila jsem to tvrdošíjně ještě jednou. Bouřka. Liják. Rozbouřený potok. Jezdec.

Pak byl náhle s blahodárným tichem v mém záchodovém azylu konec. Dveře se rozletěly a klapot několika párů podpatků mi začal nepříjemně pulzovat ve spáncích. V noci jsem sice spala jako dřevo, ale stejně jsem se cítila vyčerpaná a naprosto malátná. Tatínek si myslel, že je to tím úžasným, čistým venkovským vzduchem, na který nejsme zvyklí. Maminka, sama víc mrtvá než živá, si mě zkoumavě prohlížela, protože jsem zívala tak usilovně, že jsem ani nebyla schopná usrknout si kafe. Že by snad tušila, že jsem se v tom nečase skoro sama připravila o život? Když jsem ale její pohled opětovala, jen se na mě unaveně usmála.

I teď jsem si potřebovala zívnout, ale usilovně jsem tiskla čelist k sobě, abych slyšela, co se venku děje. Rozlišila jsem hlasy tří dívek, které vzrušeně brebentily jedna přes druhou. Jejich ječení mi vibrovalo v uších. Padla slova „test z frániny“. Ajaj. To musely být spolužačky. Psali jsme test hodinu předtím. Pěkná lapálie. Napjatě jsem poslouchala, jestli je tu s nimi i Maike. Ta byla jediným světlým bodem dnešního dopoledne. Posunkem mi naznačila, abych si k ní přisedla – „Tady je ještě volno“ – a jakoby nic povídala a povídala. Ani jednou jedinkrát se nezeptala na Kolín nebo na to, proč jsem vlastně tady.

Vlastně se neptala vůbec na nic – nebo lépe řečeno nečekala na odpověď. Její dobrá nálada ale byla nakažlivá a trochu mě uklidnila, takže jsem dokázala dát dohromady i pár smysluplných vět. Každopádně jsem teď alespoň při jedné hodině neseděla sama. Ano, byla to Maike – poznala jsem její trochu drsný, a přece tak dívčí hlas. K dalším dvěma hlasům jsem nedokázala přiřadit žádné obličeje. Ale slyšela jsem je zřetelně.

„Viděly jste, jak rychle ta nová píše?“ zeptala se jedna z dívek výsměšně. „Jak se vůbec jmenuje?“

„Ellie,“ odpověděla rychle Maike. „Elisabeth Sturmová. Ale říká se jí prostě Ellie.“ Díky, Maike.

„Elisabeth Sturmová,“ zaznělo s posměškem z druhé strany. „Co je to za jméno? Takové staromódní! No jo. Není divu, že jí tu nikdo není dost dobrý. Ani se na nás nepodívá.“

„Benni říkal, že prý tu chce jen odmaturovat a nic víc. Má to přímo od ní. Myslím, že je z Kolína. Co tu teda pohledává?“

No právě, co tu vlastně pohledávám, pomyslela jsem si hořce. Z jejich slov to vypadalo, že „tady“ je to bezva a Kolín že je naopak politováníhodným místem.

„Aha, tak s Bennim mluví. Koukněte se na ni. Ale říkám ti, Maike, jestli se začne na Benniho lepit, bude mít co do činění se mnou. Ať si laskavě nemyslí, že ho sbalí jen proto, že přišla z velkoměsta.“ Oukej, tak už jsem aspoň věděla, s kým mám tu čest. Černovlasá kráska s nohama do X. Jmenovala se Lotte, ale já jsem jí v duchu říkala jenom „černá Lola“. Její jedovaté pohledy mě pronásledovaly od prvního dne. Maike se tiše zahihňala.

„Připadá mi dost zvláštní,“ prohlásila druhá dívka zamyšleně. „Obléká se jako modelka, ale je přitom strašně křečovitá.“

„To není křečovité, to je normální arogance,“ odpověděla černá Lola.

„Já si nemyslím, že je arogantní,“ nesouhlasila Maike.

„Ne?“ vyhrkly obě dívky jedním dechem.

Krátké mlčení. Zatajila jsem dech. Copak si ty blbé káči nevšimly, že tu celou dobu někdo sedí zavřený v kabině?

„Možná je jen nejistá,“ vyslovila svou domněnku Maike. Bože, Maike. Pocítila jsem náhlý nával sympatií k těm jejím pihám i legračnímu pršáku. Přesto to bylo horší než lepší. Raději jsem chtěla působit arogantně než nejistě.

„Ta není nejistá,“ vyštěkl neznámý hlas. Mohla to snad být Nadine? Ta dívka s velkým poprsím? „Jen se dobře podívej, jak chodí a jak se pohybuje. Myslí si, že je něco lepšího. Má holt bohaté rodiče. Její táta je šéfem nervové kliniky.“

Nervové kliniky… Takhle se tomu možná říkalo kdysi před lety. Dalo mi velkou práci, abych si neodfrkla. Když se pak černá Lola začala pochechtávat a významně vyjekla: „No tak to jo!“ došla mi trpělivost. Odsunula jsem prudce zástrčku a kopnutím rozrazila dveře. Hlasitě to zarachotilo. Tři Grácie sebou všechny naráz trhly. Lola samým leknutím vdechla černý pramen vlasů.

„Bacha, tady je ta praštěná z velkoměsta,“ zasyčela jsem a proběhla kolem nich. „Ahoj, Maike,“ zavolala jsem ještě o poznání přátelštěji přes rameno. Koneckonců – ona se chovala férově.