Magická cesta

Vyšlo také v tištěné verzi.

www.fragment.cz

Doporučujeme další naše e-knihy:

Rick Riordan – Percy Jackson – Zloděj blesku

Henry H. Neff – Tajemství gobelínu – Probuzení Astarotha

Roderick Gordon, Brian Williams – Ztracený svět v Podzemí

Michaela Burdová – Křiš ť ály moci – Zrada temného elfa

Iva Hlaváčková

Magická cesta – e-kniha

Copyright © Fragment, 20 11

Všechna práva vyhrazena.
Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tuto knihu věnuji Sáře Wlodarczykové,
která se narodila, právě když jsem ji dopsala,
a také jejím rodičům Hance a Danovi.

motto

Chce-li tomu osud, svede dohromady lidi dvou různých světů.

Nechce-li tomu osud, tak se možná nepotkáte,
ale můžete se o to pokusit.

Kdo uvěří, uvidí.

Každá cesta vede do Sedmihoří.

OBSAH

PROLOG

1. ZAČÁTEK PRÁZD NI N

2. BABOU

3. N Á VRAT

4. ČEKÁNÍ

5. KROLL

6. BALTAZARA

7. ČERNÝ ZDROJ

8. N ERO

9. TA J E M NÝ PRŮVODCE

10. KŘT I NY

11. SP I KNUTÍ

12. SUDBA

13. ÚNOS

14. OBĚTO V ÁNÍ

15. VECC H IOVA ZLOBA

16. M EMOR I E

17. N E M RTVÍ

18. KROLLOVO V I DĚ N Í

19. VELKÝ SOUD

20. ZLO OŽ I LO

21. ROZUZLE N Í

22. PODIVNÝ HOST

23. H LEDÁ SE ZAC H RÁNCE

24. ŠKOLA MAG I E

25. STUDIUM

26. STROMOVOUS

27. I FÉ NI E

28. KOUZELNÝ L E KT V AR

29. MIN ERALOG I E

30. NA NI N A JANTARA

31. DRACIO

32. PŘENOS

33. PRO M Ě N A

34. JASNOV I DECTVÍ

35. MOLOCH

36. NOČ N Í MŮ RY

37. J EZERO

38. P A VOUCI A ZASE P A VOUCI

39. Z M RTVE N Í

40. BRÁ N A S M RTI

41. ŽIVOMORA A DIVÉ ŽENY

42. MORS A HULDY

43. ČERTŮV VRCH

44. SVĚTELNÝ ZDROJ

45. TŘ I NÁCT ZEL

46. KO N EČ N Ě DOMA

PROLOG

Sedmihoří byla už od samého počátku překrásná a velmi stará legendární země. Od chvíle, kdy ji stvořil vládce Velký Karman, ji tvořilo sedm podivuhodných pohoří – Chronos, Nassib, Bios, Tychos, Tartar, Letum a Hados. Tato starobylá říše se stala domovem dávných vládců , drak ů a démonů , nejstar ších nesmrtelných na světě , kte ří odnepaměti dodržovali jak pravidla Sedmihoří , tak z ákony přírody. Zdánlivě se tato čarovná krajina podobala naší Zemi, ale působila mnohem členitěji a různoroději. Z výšky tato neskutečná , a ž pohádková scenérie připomínala obrovského letícího draka. Sedmihoří bylo odpradávna rozděleno na území dobra – Ops a na území zla – Orkus. Ta od sebe spravedlivě oddělovaly močály a mohutné toky dvou řek Vity a Mory. Na stráních opských vrchů se zrodil proud rozdováděné Vity, jenž se následně hravě řinul, a někdy se zdálo, že přímo tančil po úbočích vysokých skal dolů do údolí , kde zn ěl jako líbezný zpěv najád a oslavy života. Temná a smrtící Mora se naopak většinou těžce táhla jako lesklý namodralý proud tekutého kovu, vytékající přímo z pece podsvětí . Kdo do jej ích vod pohlédl, spatřil svůj konec. Tam, kde se řeky potkaly, tam se obě dvě prudce a dravě hádaly. Po velkém sporu, kdy ani jedna z nich nevyhrála, se symbolicky život spojil se smrtí . A tak to mělo být. Zlo a dobro bylo v rovnováze.

Velký Karman často spokojeně sledoval ze svého paláce, který si postavil na plující hoře Chronos, překrásnou krajinu. Nadšeně obdivoval svou práci – stromy, květiny, roviny, řeky, úpatí a pohoří , kter é byly tak rozmanité a roztodivné , že společně to byla ta nejdokonalejší a nejnádhernější podívaná . Žádný malíř by to nikdy nedokázal vymyslet a namalovat lépe.

Po čase přestalo vládce osudu bavit být neomezeným a jediným pánem země . Z áhy si ke své lítosti uvědomil, že si nemá s kým popovídat, hádat se, škorpit se, usmiřovat, vyměňovat si názory a vědomosti, a nemá ani s kým by bojoval a soupeřil, aby mohl dokázat, že je nejmocnějším ze všech. Došlo mu, že zde chybí to nejhlavnější , a to život. Brzo si uvědomil, že potřebuje nějaký svůj protipól. Jednoho dne tak z jeho dechu vzešel plamen a z něho vznikl slovutný pán zla – Dragon, velký kouzelník černé magie, který se dokázal převtělit v rudého draka. Vládce osudu a velký stvořitel Karman se zaradoval – konečně měl protivníka. Neváhal a hned mu svěřil druhou sféru – podzemí a čas.

Zlo už bylo na světě a neprodleně se ujalo svého úkolu, šíření zkázy. Vdechlo v nicotě život neviditelnému a nejodpornějšímu stvoření . Ze tmy se zrodil tajemn ý magický netvor, tvořený jen čistým zlem, a stal se téměř nezranitelným. Jeho otec a stvořitel ho pojmenoval Nero. A než se kdo nadál, po pestrém a úrodném Sedmihoří se rázem rozprostřela tma a nicota a zlo začalo sílit. Karman se zakabonil, zadumaně si hladil svou dlouhou bílou pěstěnou bradu a přemýšlel. Zlo přece nemůže existovat samo o sobě , mus í vzniknout jeho protipól, a tím je světlo – dobro. A tak dlouze hloubal, až z jeho teplého dechu najednou povstal Ladon, kouzelník bílé magie, jenž se dokázal hbitě proměnit v bílého draka s hadím tělem a s božským třetím okem uprostřed čela. Okamžitě byl ustanoven vládcem poslední , t řetí sféry – vzduchu a moudrosti. Velký Karman si ponechal první sféru – zemi a osud.

Od té doby se mytologická a čarokrásná krajina začala obydlovat roztodivnými stvořeními od vládců až po elfy, víly, najády, obry, lesní mágy, skřety, démony, Sáhy a nemrtvé . Elfové a víly pečovali o přírodu, skřítci se starali o podzemí , n ajády o řeky a moře, které je obklopovalo, a dryády o stromy. Nefritové se stali skvělými architekty a staviteli. Sáhové, Moloch, Murdor a skřeti , kteří žili v Hádu u jezera Asuri, měli naopak za úkol vše krásné ničit, byli to oblíbenci samotného Dragona.

Velký Karman tento vývoj toleroval. Dobře tušil, že čas a příroda společně s lesními mágy dbá na to, aby byl svět v rovnováze, dobro a zlo si nepřekáželo a usadilo se každé na své polovině Sedmihoří – v Opsu a Orkusu. Někteří v horách, jiní v údolích a rovinách podél řek . Jedině obři žili na svém malém ostrůvku Nefritus.

Záhy byla bájná země zcela osídlena a život poklidně plynul v dokonalé symbióze . Jak už to ale bývá, mezi vládci Karmanem a Dragonem začaly mocenské boje, tichá válka o nadvládu . Ladon stál vždy stranou a vše trpělivě pozoroval. Jenomže území zla – Tartar a celé Třetihoří – sílilo. Jednoho dne Dragon využil své moci a stvořil Tajemnou knihu Tartaru, jež měla nahradit Karmanovu Knihu osudu.

Jednou v noci bílý kouzelník nemohl spát a měl zlou předtuchu. Podíval se do magického oka, které výhružně vzplálo, a spatřil neodvratný osud Sedmihoří i celého světa. Svým vnitřním zrakem pohlédl do utajené knihy, jež ožila a začala měnit nejen osud Sedmihoří , ale i  životy lidí . Ladon na nic ne čekal a ihned se spojil s Velkým Karmanem. Vládci museli jednat rychle, aby zastavili šířící se zlo a temnotu, která začala pohlcovat zemi. Jako svou odpově ď vytvořili Knihu zla a Knihu dobra. Každou knihu chránili čtyři strážci. Dobro strážili Virtos, Vahana, Mabona a Paxos a Knihu zla Nero, Furos, Guerros a Zmor. Ale šířící nicotu a zlo už nedokázali zastavit.

Jako první přišel o život Ladon, bílý kouzelník, nejchytřejší ze všech mágů . Dragon mu jeho zradu a spojení s Velkým Karmanem nikdy neodpustil a dlouho se v lůně Tartaru chystal na svou odvetu, na svůj smrtící protiútok . Ke zk áze nenáviděného soka využil jeho nejoblíbenějšího učně Vecchia, svého vlastního vnuka. A tak se naplnilo proroctví věštce Morsefa a prvorozený syn Velkého Karmana a Éry ve své mladistvé zvědavosti probudil ze stoletého spánku svého nevrlého dědečka. Konečně nadešla Dragonova chvíle a začal se svým dávným nepřítelem Ladonem bojovat o chlapcovu duši. Rudý drak dobře věděl, že jediný , kdo ho m ůže zabít, je jeho vnuk Vecchio. Tak to stálo napsané v Tajemné knize Tartaru a tak to bylo zaznamenáno i v Knize osudu. Proto se snažil malého Vecchia za každou cenu přesvědčit a dostat na svou stranu, ale chlapce už ovládala bílá magie a jeho milovaný Mistr Ladon. Dragonův vnuk se k jeho nelibosti přiklonil na stranu dobra, a s tím se mohl vládce zla jen těžko smířit.

Dragon byl dost starý a chytrý , ne ž aby počítal jen s pomocí dítěte. Z tohoto důvodu se ještě pojistil smrtícím šípem, který ukoval hned druhý den poté , co b ílý kouzelník vyzradil Velkému Karmanovi jeho smělé plány, jak ovládnout Sedmihoří a svět. Smrtící zbraň byla ukována z železné rudy pocházející ze samotného lůna temnoty, hrot byl odlit v plamenech dračího dechu a zakalen jedovatou dračí slinou. Do jediného smrtícího šípu přešla veškerá moc, energie a síla Tartaru. Rudý drak však musel svůj drahocenný poklad dobře skrýt před vládcem osudu; Karman měl totiž oči všude. Svěřil šíp lstivému Antosovi, králi červených vzdušných jezdců strážících Orkus, a domluvil se s ním, jak bílého kouzelníka jednou provždy sprovodit ze světa. Svůj plán posléze zrealizoval.

Malý Vecchio nesl zákeřnou smrt svého Mistra velmi těžce a dědečka zaklel na sto tisíc dlouhých let do nitra Tartaru. Ale Dragon byl připraven na vše a stihl ještě vyslovit zlověstnou věštbu: „Jakmile zatratíš Buenu, do roka a do dne se vrátím a nastane konec světa!“

Aby se tato věštba nesplnila, Sedmihoří a svět musel přijít zachránit vyvolený obyčejný smrtelník ze světa lid. Vyvolenou se stala patnáctiletá Sára Hoffmanová se svým bratrem Ondrou. Ale jak to dopadlo, to už víte z prvního dílu – z knihy Diamantová cesta.

Po Dragonově smrti v čarokrásném a bájném Sedmihoří nastala opět rovnováha mezi dobrem a zlem, skončily nekonečné souboje a vypadalo to, že se život definitivně bude ubírat jediným správným směrem. Tajemná kniha Tartaru skončila v útrobách říše zla stejně jako zlý rudý drak. To, co bylo kdysi dávno napsáno v Knize osudu, se stalo a Buena, vládkyně dobra, si vzala Vecchia za manžela. Konečně se spojilo dobro se zlem a vypadalo to, že zde příběh končí , ale …

1.
ZAČÁTEK PRÁZDNIN

Po dvou letech

P rávě končil další školní rok, Sára Hoffmanová se těšila na báječné prázdniny a nemohla se už dočkat. Za uplynulé dva roky se udála spousta pozoruhodných a zajímavých věcí, díky nimž přišla na to, že studium není to nejdůležitější a že se také někdy potřebuje bavit a pořádně uvolnit. Už nepatřila mezi třídní outsidery, získala pár dobrých kamarádů, kteří měli stejné zájmy. Dokonce se přestala bát hodin tělesné výchovy – přece jenom pobyt v Sedmihoří ji zocelil a naučil, že vedle rozumu se hodí i fyzička. Každé ráno vstávala o dvě hodiny dřív a běhala anebo doma poctivě cvičila. Cítila se báječně, byla to teď docela jiná dívka. Sport pro ni už neznamenal ten největší problém, naopak se stal záhy nedílnou součástí jejího života. Přestala nosit brýle, vyměnila je za čočky, a zesvětlené vlasy jí vyrostly až k pasu. Už to nebyla ta nohatá ufňukaná pihovatá holka samá ruka samá noha, ale pohledná mladá slečna. Prostořekost a výmluvnost jí ale zůstaly. Není divu, že díky pozoruhodnému a neuvěřitelnému dobrodružství v Sedmihoří se cítila sebevědoměji. I když se někdy sama sebe ptala, zda to byla opravdu skutečnost. Její bratr se uzavřel do sebe a odmítal o celém dobrodružství mluvit.

Jedinou vzpomínkou na bájnou zemi se stala Babou. Ale tady, ve světě lidí , se nezbedn á poletucha chovala úplně normálně jako obyčejná veverka. Dokonce přestala pískat a nic nenasvědčovalo tomu, že pochází z čarokrásného Opsu a že někdy vůbec byla věrnou družkou Sonny, paní snu. Uplynuly skoro dva roky, co jim dotěrná a všetečná Sonna naposled vkročila do snu a jejich poklidný život náhle otočila o sto osmdesát stupňů . Za celou dobu je ani nikdo nekontaktoval, nato ž aby je pozval zpět do té kouzelné a mystické země nezemě , kde sourozenci Hoffmanovi za žili ten největší , nejbl áznivější a nejneuvěřitelnější příběh.

Jediné , co z ůstalo a nezměnilo se, bylo to, že Sára byla stále platonicky zamilovaná do Milana. Pořád ještě nenašla odvahu, aby se mu vyznala ze svých citů , ale b ěhem července se mohlo všechno rapidně změnit. K její neskonalé radosti s ním měla strávit dovolenou u moře a bez rodičů . V šechno vypadalo skvěle. Až na to, že s nimi poletí i nesnesitelný Ondra a téměř dokonalá Andrea, sestra jejího vyvoleného. Ti dva totiž spolu nějaký čas chodili. Sára si marně lámala hlavu, jak se těch dvou vetřelců zbavit, ale nic ji nenapadlo. Představa, že bude sdílet pokoj s rozmazlenou Andreou – Barbínou, kterou nezajímá nic jiného než šminky, hadříky a listování módními časopisy, byla opravdu alarmující a zničující , ale v ědomí , že hned ve vedlejším pokoji bude spát Milan, se kterým potom bude trávit celý den, ty mínusy trochu potlačovalo. Během posledního měsíce ji napadlo, že by těm dvěma mohla koupit výlet na nějaký opuštěný ostrov a pilot by je tam pak prostě zapomněl. Ale byl tu malý zádrhel. Chyběly jí peníze. Takže musela vymyslet jiný plán. Sára Hoffmanová byla naprosto přesvědčená , že prázdniny jí nemůže nic zhatit. Jedině snad její protivný bratr…

Studentka se nadechla, vítězně a tak trochu nostalgicky se podívala ke škole a rozloučila se se svou kamarádkou Natálií: „Tak se měj a volej!“

„Sáro, v porovnání s mými prázdninami budou ty tvoje tak nudné . Let íme totiž do L. A. Bože, co když tam potkám Brada Pitta!“ nadšeně zapištěla Natálie. „Umíš si představit, co bych mu měla říct? Nebo třeba Leonarda di Capria… Já se snad zblázním!!!“ poskakovala na místě .

„No, já jedu do Řecka a tam jsou všichni slavní už mrtví . Kdybych si mohla vybrat, volila bych v ětší romantiku – třeba Afriku. Setkat se se lvem, to by byl zážitek! Nebo mám ještě lepší nápad – co takhle vrátit se v čase? Víš , cht ěla bych potkat Van Gogha a vidět ho tvořit. Třeba by namaloval můj portrét…“

„Jsi magor a on taky, vždy ť si uřízl ucho. Já bych raději vlastnila ty jeho slunečnice. Víš co, pojď se vsadit, kdo bude mít lepší zážitky. Vsaď se, že vyhraju na celé čáře!“ Natálie se odmlčela, chvíli přemýšlela a pak radostně zajásala: „Už to mám! Všechno zachytíme na videokameře a až se vrátíme,“ spiklenecky na ni mrkla, „tak si to budeme pouštět a hodnotit.“

„Fakt bomba! Já ti nevím, budu spát na pokoji s Milanovou sestrou Andreou, je vážně nudná , z řejmě prohraju…“

„Co ty víš? Buď optimista,“ téměř vítězně poplácala Sáru po zádech. „No tak, nevzdávej to. Nebudete přece furt na pokoji, ne?“

„Počkej, neřekla jsem, že jdu od toho. Třeba se Milan konečně rozhoupe,“ dívka se zasnila a významně na kamarádku mrkla.

„Tak jo, beru to!“

Dívky se vsadily o Sářiny nejlepší rifle a Natáliinu žehličku na vlasy.

Rozloučily se a Sára si to namířila rovnou za Milanem a Ondrou do střižny, kde právě stříhali svůj studentský film. Chvíli je znuděně sledovala a poslouchala. Snažila se nějak zaujmout pohledného mladíka, ale ten se věnoval jen a jen práci. Zakašlala, ale nikdo se na ni ani neohlédl. Věděla, že musí něco udělat.

„Páni, já zírám, tvá hlavní hrdinka se jmenuje Sonna. To je náhoda, a to jsi prý zapomněl na…“

Bratr jí okamžitě skočil do řeči a rázně ji okřikl: „Prcku, pracujeme! Támhle jsou dveře! Sbohem!“

Naštěstí se jí zastal Milan: „Taky zírám, už jsem se ho ptal, jak na takové podivné jméno vlastně přišel, ale řekl mi, že točíme film o snící dívce a že Sonna to prostě vystihuje.“

„Svým způsobem má pravdu. Sonna znamená sen,“ řekla Sára. Pak na Milana spiklenecky mrkla a zeptala se: „Už ti Ondra řekl, jak se se Sonnou vlastně setkal?“

„Povídej! To mě zajímá . Co takhle zaj ít na kafe?“ podíval se na náramkové hodinky a dodal: „Tak asi za hodinku?“

Bratr k ní vyslal nenávistný pohled, vyskočil z otočné židle a rychle ji vyprovázel ven. Zasyčel: „Jestli vykecáš něco o Sonně , j á Milanovi řeknu o tom, že jsi do něho zabouchnutá už od deseti.“

„Klidně , byla jsem mal á . U ž je to dávná minulost. Ale Sonna minulost není , co? “

Odpovědí jí bylo jen prudké zabouchnutí dveří . S ára zůstala sama na chodbě a zlostně se dívala na zavřené dveře. Vtom jí zapípala SMS, na displeji se objevilo: V pet ve Filmcafe. Milan.

2.
BABOU

P o příjemném posezení v kavárně Milan doprovodil zamilovanou Sáru domů. Stáli spolu před domem a právě se loučili. Vztáhl k ní ruku a odsunul jí pramen vlasů z pusy. Usmál se na ni, a konstatoval: „Myslím, že prázdniny nebudou tak docela ztracený, řekl bych, že se skvěle budeme doplňovat. Nečekal jsem, že…“

Dívka ho nenechala domluvit a vyhrkla: „Taky si myslím, že si to pořádně užijeme. Víš…“

„Jsem rád, že máš stejný názor a že jsi pořádně cáklá . “

Dívka se zarazila a sama pro sebe dodala: Něco je špatně , tohle p řece nevypadá jako vyznání lásky Má se mi zamilovaně podívat do očí a říkat, jak jsem krásná , vtipn á… ale cáklá?!

„Už jsem se bál, že se na mě nalepíš , ale po dne šním kafi jsem pochopil, že tam jedeš kvůli tomu stejnému, co já“

„To si piš!“

„Teď jenom vymyslet, jak je setřást.“

Pomyslela si: Tak tohle už zní lépe a teď dodá , abychom byli spolu sami. Ani nev íš…

„Už to mám! Prostě spolu vždycky vyrazíme a pak se rozdělíme.“

„Rozdělíme?“ udiveně se zeptala.

„Ano, jak bychom si asi někoho našli? Chápeš? Řekyně jsou nádherný!“

„Jasně , “ a sama pro sebe si pomyslela: A co teprve ty sochy . „Prostě si užijeme a pak se vrátíme spolu na hotel. Přesně tak jsem si to představovala…“ A v duchu doplnila: Paráda!

Milan se podíval na hodinky a řekl: „Promiň , m ám rande.“

„Aha. Tak se uvidíme na letišti. Měj se!“

Sára se smutně dívala za odcházejícím mladíkem a uvědomovala si, že její představy se jí začínají hroutit. Naivně si dosud myslela, že se mu trochu líbí . V ždycky s ní mluvil tak nějak dvojsmyslně a v náznacích. Tolik se spolu nasmáli… Teď pochopila, že ji bere jen jako kamarádku.

Doma hned za dveřmi křičela: „Babou, vidělas to? Ten bídák mě sprostě využil. Mám ho krýt, aby mohl balit řecký holky!“ Ale nikdo se neozval. „Babou, potřebuji tě! Dáme si kýbl zmrzliny se spoustou oříšků! Musím se okamžitě uklidnit.“ Zapískala třikrát na prsty, jednou dlouze a dvakrát krátce, jako vždycky, když svého chundelatého miláčka přivolávala, ale dnes na ni odnikud chlupatá koule nevyskočila. Nikdo jí radostně neolizoval obličej a z jejích dlouhých vlasů si neudělal hnízdo. Nechápavě zavrtěla hlavou, za dva roky se z nich staly nerozlučné přítelkyně . Nejd říve si myslela, že je to jen hra, ale po hodině a půl se už začínala o svého mazlíčka opravdu bát. Rázem zapomněla na trápení s Milanem. Ke svému zděšení totiž zjistila, že se její milovaná Babou prostě ztratila.

Bezradná Sára nevěděla, co dělat a kde ještě hledat. Vtom ji napadla poslední možnost, jak by možná zjistila, co se vlastně stalo. Nejistě se zadívala na sousední jednopatrový domek, kde bydlela paní Pospíšilová . Ta cel é dny i noci vyhlížela z okna a všechno si pečlivě zapisovala do tlustého sešitu. Když byla dívka malá , cht ěla jí sešit několikrát ukrást a zjistit, co si do něho zaznamenává , ale nikdy se j í to nepodařilo. Neexistoval prostě den, aby si pečlivá paní Lída nestěžovala nebo někoho neudala. Byla lepší než rozvědka, nikdy jí nic neuniklo a registrovala ve vilové čtvrti snad každý pohyb.

Sára se nadechla, odhodlala se a vypravila se za sedmdesátiletou ženou, které v ulici nikdo neřekl jinak než „bonzačka“ . Ani nemusela zvonit, proto že zvědavá sousedka byla jako vždy vyložená v okně .

D ěvče se mile usmálo, zamávalo na ni a servilně pozdravilo: „Dobrý den, paní Pospíšilová! To máme dneska krásně , že? Brzy bude úplněk. To je nejlepší zalívat. Nikdo v ulici nemá hezčí zahrádku.“

Stará žena na ni bez pozdravu nepříjemně vypálila: „Co chceš?“

Dívka si pomyslela: Čarodějnice jedna, raději se otočím a vrátím se. Ale pak jí to nedalo, šlo přece o Babou. Vzápětí ji napadlo, co když ji ta ježibaba odchytla a teď si ji chce upéct k večeři. Vtom jí musí zabránit, stůj co stůj. Vždyť celý podzim a zimu vyhrožovala, že jestli se ta chlupatá havěť někdy ukáže u ní na zahradě , ud ělá si z ní veveřici na modro. Sára Hoffmanová se přestala bát, odkašlala si a kurážně se zeptala: „Prosím vás, nevíte náhodou něco o mé veverce Babou? Neviděla jste ji? Víte, je mi divné , že ještě není doma.“

„Ty se mi opovažuješ říkat babo?“

Ta babizna je ještě hluchá , to mi tak sch ázelo… „Neříkala jsem babo, ale Babou, tak se jmenuje moje poletuška.“

„Bože, ta příšera ještě žije?“

Sára si pro sebe odpověděla: Pokud sis ji neuvařila k obědu, tak snad ano. Nahlas pravila: „Budete se divit, ale ano. Asi vás zklamu, ale není to jednoletá kytka.“

„Tvoje matka ví , jak se chov áš ke starým lidem?“

„Podívejte se, jen jsem se zeptala, zda jste neviděla mou poletuchu.“

„Jsi nevychovaný spratek. A věř mi, kdyby se ukázala na mé zahradě , tak popadnu brokovnici a …“

„Na shledanou,“ řekla Sára, ale pak si neodpustila a jízlivě dodala: „babi.“ Okamžitě jí bylo jasné , že tahle babizna nic neví , jinak by se tak ne čertila. Ale moc jí tento rozhovor na náladě nepřidal.

„Budu si na tebe stěžovat!“ ječela za ní drbna a hned si něco pohotově zapisovala do sešitu.

Dívka prohledala snad každý kout v domě, v zahradě i blízkém lesoparku, prošmejdila kdejaký strom, prolezla vše skrz naskrz, ale nikde žádná stopa. Odnikud se na ni nevyřítilo rozjařené chlupaté tornádo, které si vždy náramně vychutnávalo přepadení. Její panička se ji snažila nalákat na oblíbené oříšky a slibovala vše možné. Lidé jdoucí kolem ní ji buď nechápavě míjeli, nebo se se zájmem zastavovali a mysleli si své. Dřív by možná Sáře vadilo, že se v jejich očích jeví jako blázen, který mluví sám se sebou a pomateně volá do korun stromů. Nyní se jen pousmála. Po zkušenostech ze Sedmihoří život vnímala jinak a mnohem jednodušeji. Pochopila, že se všechno překotně mění a nikdy nikdo neví, co se v následujícím okamžiku stane.

Hodně pozdě večer dorazila utrmácená a unavená Sára domů . Svou chlupatou p řítelkyni však nenašla. Bez pozdravu prošla kolem zaneprázdněné matky, jež právě seděla u počítače a něco psala. Otec jako vždy usnul u televize, kde běžel nějaký německý romantický film. Dříve by jejich dcera okamžitě přiskočila k ovládači a přepínala na jiný kanál. Dnes ji to už ani nenapadlo – červenou knihovnu, telenovely a nekonečné seriály opravdu nemusela. Vlastně ani nechápala, kdo se na to může dívat, ale od Milana zjistila, že to sleduje i sladká a dokonalá Andrea. Už se s ní viděla v noci na pokoji, jak spolu budou sledovat nějakou srdcebolnou řeckou telenovelu a v ruce mačkat promočené kapesníky. Ještě ráno se do Řecka tak těšila a teď se jí zdálo, že to budou ty nejhorší prázdniny jejího života. Už dopředu se cítila zklamaná.

Sedla si na postel a smutně hleděla k lesoparku. Nechápala, co se vlastně stalo, protože tohle Babou ještě nikdy neudělala. Od té doby, co ji Ondra našel, se od sebe nehnuly na krok. Sice poletucha už nemluvila, nekouzlila a ani nepískala, ale děvče nějakým šestým smyslem tušilo, možná ve skrytu duše doufalo, že je to její milovaná poletuška ze Sedmihoří . Ale Ondra se uk ázal jako věčný skeptik a zdálo se, že vše vytěsnil ze svých vzpomínek. Jako by na celou bájnou krajinu už zapomněl. Později ale jeho sestra zjistila, že tak úplně nezapomněl – náhodou našla v koši zmačkaný papír, na kterém byla naskicovaná tvář křehké Sonny. Nepamatovala si, že by její bratr někdy oplýval výtvarným talentem. Když ho na to upozornila, rozčílil se a tvrdil, že to není žádná Sonna, ale hrdinka jeho filmu, a že Sedmihoří je jen fikce a prostě se to nikdy nestalo. A jí by radil, aby přestala snít a konečně dospěla.

Sára jeho reakci nechápala. Sonnu, které Ondřej nemohl v bájné zemi přijít na jméno, si teď tajně kreslil, a k Babou, se kterou toho tolik prožil, se choval chladně, až odtažitě . P řitom právě on ji to osudné léto přinesl k nim domů . Veverce se posledn í dva roky neustále vyhýbal, a ani jednou jí neřekl Skřítku, Chlupatice nebo Babou. Nazýval ji, když už nebylo zbytí , ,ta podivn á věc‘ nebo ,zvíře‘ .

Pro jistotu nechala S ára v noci okno otevřené dokořán a čekala, zda se konečně její milovaná veverka objeví . Ale neuk ázala se ani druhý den. Dívka chodila jako bez duše a zaraženě mlčela. Od lesoparku až k nim domů nasypala na cestu různé oříšky, které měly malou tulačku nalákat zpět. Když je sypala u nich na zahradě , jej í bratr se docela dobře bavil a škodolibě jí vysvětloval: „Sáro, probuď se, je to veverka a potřebuje svobodu. Jak by se to líbilo tobě , kdyby t ě nějaká pomatená holka zavřela do klece?“

„To je snad rozdíl, ne? Podívej, Babou není zavřená v kleci, má tady zahradu a lesopark. Může si dělat, co chce.“

„Napadlo tě , že třeba potřebuje nějakého veveráka?“ pobaveně si ji dobíral.

„Babou? Nesmysl,“ utrousila uraženě a odcházela do svého pokoje.

Vtom se ze sousední zahrady za dřevěným plotem ozvalo: „Okamžitě to ukliď!“

Sára se otočila, zcela klidně se podívala na vřeštící sousedku a hlesla: „Dobrý den, paní Pospíšilová! Asi vás zklamu. Tohle je moje zahrada a já si tady můžu dělat, co chci. Nebo snad ne?“

„Tak to teda ne, kvůli tobě sem přitáhne z lesoparku všelijaká havěť . Kv ůli tobě budu mít blechy, vši a já nevím, co ještě!“

„Paní Pospíšilová , tyhle blechy na v ás nepůjdou. Vážně . “

Ondra se nejdříve dusil smíchy, ale když žena ječela: „Já to tak nenechám, udám vás na úřadu a poštvu na vás hygieniky!“ tak se hlasitě rozesmál a už ho nic nezastavilo.

„Tak ty se směješ starým lidem?“

„Ale ne, to bych si nedovolil, madam, jen lidské hlouposti,“ odpověděl a odcházel raději domů . Pak mu to nedalo, oto čil se, došel k plotu a poznamenal: „Klidně si poslužte a já jim řeknu, že žerete kočky a psy. Co vy na to?“

„Co si to dovoluješ , spratku? “

„Budete se divit, ale mám to natočený , “ vystřelil jen tak od boku a uličnicky se na ni usmál.

Kupodivu drbna Pospíšilová nevřeštěla, neječela, ani se na něho nevrhla přes plot, ale v tichosti odešla do svého domku a ten den se v okně už neukázala.

Sára ohromeně pohlédla na Ondru a zeptala se: „Páni, ty to máš vážně natočený? Musíme s tím okamžitě něco udělat, poslat to na ligu pro ochranu zvířat a…“

„Ségra, klídek, jen jsem blafoval. Hele, přece nechceš být udavačka jako ta stará čarodějnice.“

„Ale často tam na zahradě nějakou tu kočku vidím. A pokaždý jinou,“ zamyslela se, poškrábala se ve vlasech, vrhla k němu zvídavý pohled a dodala: „Je to zvláštní , že, když nesnáší zvířata. Co s nimi asi dělá?“

Ondra neodpověděl, laxně nad tím mávl rukou a šel dovnitř.

Sára se vracela z lesoparku, kde opět beznadějně hledala svou věrnou přítelkyni, a snad ze zvyku automaticky vzhlédla k oknům sousedky. Ale ta se opět neukázala. Nechápavě pokrčila rameny. Vtom se jí zdálo, že se přes bílou zeď domku mihl nějaký stín, a zároveň to něco vletělo do bočního otevřeného okna.

„Babou!“ šťastně vzkřikla dívka. Opravdu měla pocit, že zahlédla její šedostříbrný kožíšek s bílou náprsenkou, i když se z tohoto pohledu a díky stínu jevil spíš černý . D ívka se zarazila. Nemohla se přece mýlit, dlouhý chlupatý ohon s černým koncem by poznala kdykoliv a kdekoliv. Přemýšlela, zda má na sousedku zazvonit, ale vzhledem k tomu, že jí dnešní incident úplně stačil, raději si to rozmyslela. Hbitě přelezla dřevěný plot a kradla se podél stěny k otevřenému oknu. Opatrně nakoukla dovnitř a s pootevřenou pusou zírala do kuchyně . Údajná veverka byl totiž pořádně velký černý kocour, který se spokojeně otíral o nohy paní domu a předl. Vzápětí jakoby se celá místnost rozmňoukala a zaplnily ji kočky všech možných ras, barev a velikostí . Nade šel čas večeře. Paní Pospíšilová je svolávala: „Mňami, mňami!“ Najednou přestala a podívala se ven. Děvče se sice okamžitě skrčilo, ale už bylo příliš pozdě . Ozvalo se: „Sáro Hoffmanová , neschov ávej se, já tě vidím!“ Žena pohladila kočky po hlavě a šla k oknu. Pohlédla dolů a viděla dívku, jak se krčí pod parapetem. Rukou jí zatahala za vlasy a řekla: „Tak pojď dál, ty špióne.“

Sára na ni vystrašeně pohlédla a špitla: „Pro-promiňte, myslela jsem, že to byla Babou, co před chvílí skočilo do okna.“

„To je Herkules. Tak pojď , sezn ámíte se a pomůžeš mi nakrmit ty chlupáčky.“ Kupodivu se na ni přátelsky podívala a zasmála se. „Neboj, já tě nesním. Tak už znáš moje tajemství . Klidn ě vlez oknem.“

Děvče se protáhlo oknem dovnitř a rozplývalo se: „Jsou úžasní! Kolik jich vlastně máte?“

„Ani nevím,“ pokrčila rameny sousedka a pokračovala: „Asi šest je mých a pár je dost divokých, těm říkám plašani. O ně se bojím nejvíc.“ Podala jí do ruky konzervu a řekla: „Nandej jim to do misek.“ Pak se vrátila k původní větě . „Plašani jsou kočky, kterým ublížili lidé , boj í se jich, nemají na ně hezké vzpomínky. Víš , majitel é je prostě vyhodili na ulici, popřípadě je vypustili někde v lese. Dvě jsem našla zavřené v kontejneru. Přijdou se jen najíst a pak utíkají zpět do bezpečí . D ál od lidí . “ Přestala mluvit a sledovala dívku, jak kočky laská po sametových kožíšcích. Významně se pousmála, pokývala hlavou a uznale pravila: „Žasnu, tebe se nebojí . Jsi dobr ý člověk, Sáro Hoffmanová . “

O Sáru se právě otíral velkou hlavou bílý kocour, vzápětí po ní předními tlapkami šplhal a dožadoval se jídla.

„To je Caesar, našla jsem ho před třemi lety pohozeného v naší ulici v kontejneru v igelitce. Mohly mu být tak dva měsíce. Byl skoro udušený . Poznala bys to dneska? “

Sára se k němu sklonila a on jí olízl nos.

„Je nádherný , vypad á majestátně , opravdu jako c ísař , jeho veli čenstvo… Ty jsi ale krásný kocourek.“

„To jsou všichni, tedy myslím výsosti. Kočky jsou pozemští andělé , vlastn ě všechna zvířátka, i ta tvá Babou. Už jsi ji našla?“

„Ne,“ řekla Sára a zesmutněla.

„Neboj, vrátí se. Podívej se na Herkula, týden se neukázal, byl na záletech, a teď přišel. Vidíš , jak je vyz áblý? Jen mu pořádně nandej, potřebuje nabrat nějaké to kilo a energii. Víš , zv ířata poznají , kdy ž je mají lidi rádi, a vracejí se. Tak se přece posaď a vem si koláč . Neboj, nen í posypaný arzénem… Nevěř tomu, co o mně sousedi říkají . “

Dívka se posadila a zálibně se dívala na mlaskající kočky, kocoury a koťata. Všichni se tvářili nadmíru spokojeně . Zjistila, že stále přibývají noví a noví zájemci o dobrou večeři. Většinou vylézali ze sklepa.

„Ve sklepě mají své království , je tam kotel a teplo, i kdy ž celý tenhle barák je vlastně jejich. Někdy mám opravdu pocit, že jsem tady jen na návštěvě , ale mn ě to nevadí . Jsou pro m ě vším. Před deseti lety mi našli nádor a vypadalo to se mnou zle. Dostala mě z toho Andělka,“ ukázala prstem a dodala: „To je ta drobná mourovatá , u ž jí je dvacet let. Je to úctyhodná dáma a má léčitelské schopnosti.“

Anděla, jako by poznala, že se o ní mluví , p řestala pomlaskávat. Důstojně přišla ke své paničce, ta ji zvedla, položila si ji na klín a hladila ji po lesklé srsti.

„Proč si to necháte líbit?“ řekla s plnou pusou Sára.

„Co?“

„No to, jak vás lidi pomlouvají , že jíte kočky a že jste zlá . “

„Víš , to je jednoduch é… Před pětadvaceti lety jsem se začala starat o zaběhnuté kočky, to jste tady ještě nebydleli,“ odmlčela se a kočičku políbila na čumáček. Povzdechla si: „A místní na mě hned začali psát udání , že jsem špindíra a že to u mě smrdí . Neust ále na mě posílali hygieniky. Bylo to dost nepříjemné , a tak se od t é doby o ně starám tajně a ty své ven nepouštím. Bojím se o ně , nikdy nev íš , kdo jim co ud ělá . Proto si hraju na zlou … Abych ti pravdu řekla, je mi to jedno, co si o mně kdo myslí . Jen B ůh a já vím, jak je to doopravdy.“

„Nechápu to, jste kočičí máma a moje Babou vám vadí?“

„Mně Babou nevadí , často ke mně chodí na oříšky a má moc ráda bábovku a šlehačku…“

„Bábovku?“

„Ano. Jenom se bojím, abych zase sousedům nebyla moc na očích. Víš , chr áním tím tyhle bezbranné chlupáčky. Kdo by se o ně staral?“

„Chtěla bych se vám za mě a bratra omluvit. Je mi to strašně trapný , jak jsme se dneska odpoledne chovali. M ůžete mi odpustit? Prosím…“

„To nic, zasloužila jsem si to. Tolik jsem chránila mé miláčky, až jsem zapomněla na to, že jsem člověk. Vzdálila jsem se normálnímu životu. Začala jsem nenávidět lidi, vlastně jsem vás všechny začala házet do jednoho pytle, ale ty jsi moc hodná holka… Neboj, Babou se ti vrátí . M á tě ráda.“

„Jak to víte?“

„Říkala mi to.“

„Jste čarodějnice?“ zničehonic se zeptala Sára.

„Cože?“ zakuckala se paní Pospíšilová , kter á právě pila čaj. Udiveně na děvče zamrkala.

„No, říká se to o vás… Prý dokážete lidi uřknout a přivodit jim různé nemoci a neštěstí . “

„Za neštěstí si můžeme sami a za nemoci taky. Každá nemoc nás varuje, poukazuje na to, že něco v našem životě není tak docela v pořádku.“ Pak se zasmála, uličnicky na ni mrkla a podotkla: „Pokud vím, tak čarodějnice nejsem, ale dokážu lidi pořádně naštvat.“

„Tak to mohu potvrdit,“ souhlasila dívka. „Žijete jinak než lidi v naší čtvrti. Jste podivínka a samotářka. Opravdu píšete udání?“

„Myslíš?“ Pátravě si ji prohlížela a pravila: „Ne, jen své okolí trochu straším. Udavač je tady někdo jiný . “ Dlouze pohlédla do jejích očí , a jako kdyby v nich četla, dodala: „Ale ty to budeš mít, děvenko, taky dost těžké . Jsi v ýjimečná a to se neodpouští . Ne čeká tě jednoduchá budoucnost.“

„Jste snad jasnovidec?“

„Ne, jsem jenom stará ženská a něco už o životě vím.“

„Škoda, mohla jste se podívat do křišťálové koule a najít Babou.“

„Bylo by báječné , kdyby to bylo tak snadn é . “

„Super! To bych tedy fakt potřebovala.“

„Nepotřebovala. Věř tomu, život by ztratil na půvabu, kdybys všechno věděla dopředu. Život je hra, a to je na něm zábavné . “

„Já nevím, někdy mám pocit, že je to spíš drama, a ne komedie.“

„Jestli chceš , m ůžu ti vyložit karty a říct, kde je Babou.“ Paní Pospíšilová vzala karty, podala je dívce a rozkázala: „Zamíchej je a pak sejmi pravou rukou.“

Sára míchala tak horlivě , že jí karty padaly na podlahu a pod stůl a vůbec ji neposlouchaly. Nakonec se jí to podařilo.

Kartářka si od ní vzala taroty a rozložila je na stole. Pokyvovala hlavou.

„Tak mám pro tebe dobré zprávy. Babou se ti ráno vrátí a čeká tě dlouhá cesta…“

„Letím na prázdniny do Řecka. Ještě včera jsem se vážně těšila, ale teď jsem spíš rozčarovaná . “

„Zklamala ses v Milanovi?“

„Jak o něm víte? Umíte snad číst myšlenky?“

„Řekla jsem Milan? To byla jen náhoda. Můj manžel se jmenoval Milan. Ale vás dva jsem viděla, jak jste se loučili před vaším domem. Bylo vidět, že to nedopadlo zrovna podle tvých představ. Dám ti radu. To, co si představuješ , to se stane. Mysli pozitivn ě . Mlad á dámo, záleží to na tobě , zda z ískáš chlapce svého srdce.“

„To se sice snadno řekne, ale realita je jiná . K m ému věku přece pochybnosti patří . “

„Ano, ale i zklamání a rozčarování . “

„Čeká mě láska? Víte, jsem snad jediná holka ve třídě , kter á nemá kluka. Naty za dva roky vystřídala snad tucet kluků a já ani jednoho. Nevím, já je snad odpuzuju.“

„Láska přijde, všechno jednou v životě přijde.“

„Jasně , p řijde i smrt.“

„Tvůj problém je, že jsi příšerně pesimistická . K tv ému věku se to nehodí . Ml ádí má být rozverné a veselé . “

„Někdy si připadám, že mi je třicet.“

„Říkala jsi, že letíš do Řecka?“

„Ano.“

„To je zvláštní . Podle karet to vypad á , že se vydáš do jiné země . Je mi l íto, ale žádnou lásku tam momentálně nevidím. Vidím spíš problémy, taky studium…“

„To snad ne!“

„Budeš se vzdělávat. Vypadá to na studijní pobyt.“

„Mně nikdy nic nevyjde. Jak to vypadá , budu se vzd ělávat v telenovelách a ve šminkách. Andrejka je prostě… , “ větu však nedokončila a jen posmutněle mávla rukou.

„To je zvláštní , je to spojen é s dobrodružstvím a nebezpečím.“

„Nebezpečí?“

Stará žena neodpovídala, její tvář náhle zvážněla a čelo se zkrabatělo obavami. Podívala se ven z okna, nastalo podivné ticho. Anděla jí seskočila z klína a utekla do sklepa. Pospíšilová začala uklízet karty a pravila: „Jsou to jen karty, jak se říká , ďáblovy obrázky. Měla bys jít už domů . “

„Stalo se něco? Prosím, podívejte se znovu,“ zaprosila Sára.

„Sáro Hoffmanová , jsi pozoruhodn á dívka. Mám pro tebe jednu dobrou zprávu – až se ráno probudíš , tv á veverka se objeví , ale moc se neraduj. Čekají tě velké starosti.“

„Starosti? To jako odložím cestu?“

„Cestu určitě neodložíš , jak jsem řekla, čeká tě , ale nebude takov á , jak si mysl íš . Bude š překvapená . “

„Opravdu tam nevidíte lásku?“

„Láska přijde až mnohem později. Nečeká tvá maminka nebo někdo v rodině dítě?“ zeptala se znenadání sousedka.

„Ano, moje sestřenice. Páni, jak to víte?“

„Karty vědí všechno. Viděla jsem tam nějaké komplikace.“

„Něco s porodem? Bude nemocné?“

Žena opět zamíchala karty a četla z nich. „Tvá sestřenice o něj může přijít…“

„Tak to jí nemohu říct. Víte, osm let se snažila o dítě . Pros ím, podívejte se ještě jednou!“

„Promiň , byl to omyl, tv é sestřenici se narodí zdravá holčička. Měla bys už jít. Nějak mě dneska karty neposlouchají . “

„Díky za koláče i za výklad.“

Žena vstala, šla ke knihovně , vyt áhla z ní nějaké knihy a podala je Sáře se slovy: „Budou se ti hodit.“

Dívka s úžasem v očích četla nahlas názvy: „Magie, Nová čarodějnice, Kouzla, Léčitelství… Hmm, tak nevím. Víte, moc na tyhle věci nejsem, ale i tak děkuju.“

„Slib mi, že si je pořádně prostuduješ a na cestu si je vezmeš s sebou.“

„Slibuju. Najdu tam nějaký lektvar na lásku?“

„Samozřejmě . Najde š tam vše, co budeš potřebovat.“ Vtom se sousedka zarazila a podrbala se na bradě . „Víš co, ještě jedna kniha se ti bude hodit.“ Podala jí knihu Léčení s vílami. „Tady najdeš modlitbu za ztracené zvířátko.“

3.
NÁVRAT

Už začínalo pomalu svítat, když vtom znenadání do otevřeného okna vletělo malé chlupaté torpédo s černými kukadly a velkým huňatým naježeným kormidlem. Nějak to neubrzdilo a rozpláclo se na peřině . Mal é chlupaté stvoření začalo okamžitě Sáru radostně olizovat a pištět. Dívka se nejdříve lekla, potom nevěřícně otevřela jedno oko, pak druhé . Vz ápětí vyjekla samou radostí , za čala svou tulačku zahrnovat polibky a přitom ji laskavě hubovala: „Tohle mi už nikdy nedělej! Víš , jak jsem se o tebe b ála?!“

Poletucha si dala tlapky před čumáček.

„Představ si, co se mi zdálo!“

Za ní vletěla i Babou.