Karel

Schwarzenberg

HERALDIKA

Heraldika čili přehled její theorie

se zřetelem k Čechám

na vývojovém základě

sepsal, kresbami objasnil

a starými vyobrazeními doložil

Karel Schwarzenberg

VYŠEHRAD

Na předsádkách:

Erby nejvyšších českých zemských úředníků

Vyobrazení z rukopisu Tabulas insignia picta

Polovina 18. Století

Knihovna Národního muzea v Praze

Copyright © Karel Schwarzenberg, dědicové 2007

ISBN 978-80-7021-827-3

Obsah

Předmluva

I. ÚVOD DO THEORIE

1. PODSTATA HERALDIKY

2. PŮVOD HERALDIKY

3. VÝVOJ HERALDIKY

4. ZÁSADY HERALDIKY

II. PRÁVO NA ZNAK

1. UDĚLENÍ PRÁVA

2. NABYTÍ PRÁVA

3. ZÁNIK PRÁVA

III. ŠTÍT A JEHO OBSAH

1. ŠTÍT

2. DĚLENÍ ŠTÍTU

3. HEROLTSKÁ ZNAMENÍ

4. KŘÍŽE

5. OBECNÁ ZNAMENÍ

IV. HELM A JEHO VÝSTROJ

1. HELM

2. KORUNA A TOČENICE

3. KLENOT

4. PŘIKRYVADLA

V. HONOSNÉ KUSY

1. ŘÁDOVÉ DEKORACE

2. HODNOSTNÍ ODZNAKY

3. KORUNY, ČEPICE A KLOBOUKY

4. ŠTÍTONOŠI

5. HESLO A POKŘIK

6. PLÁŠŤ A MAJESTÁT

VI. PRAVIDLA PRO PŘIPOJENÍ ZNAKŮ

1. ZNAK HODNOSTNÍ A ŘÁDOVÝ

2. ZNAK ALIANČNÍ

VII. PRAVIDLA HERALDICKÉHO VKUSU

1. ZNAKY ŠLECHTICŮ

2. ZNAKY STÁTNÍ

3. ZNAKY DUCHOVENSTVA

4. ZNAKY MĚST

5. ZNAKY MĚŠŤANŮ

6. ZNAKY DĚTÍ NEMANŽELSKÝCH A MORGANATICKÝCH

VIII. RYTÍŘSKÉ ŘÁDY

1. VÝVOJ ŘÁDŮ

2. ODZNAK

3. ŘETĚZ

4. STUHA

5. NÁPRSNÍ DEKORACE

6. KROJ

IX. PŘÍSLU ŠENSTVÍ HERALDIKY

1. HEROLTI

2. PRAPORY

3. ODZNAKY

DŮLE ŽIT ĚJ ŠÍ PRAMENY HERALDIKY

STARÉ RUKOPISY

TISKY

VYOBRAZENÍ V TEXTU

OBRÁZKY

TABULE

Předmluva

Předkládám laskavému čtenáři tento přehled s dvojnásobnými rozpaky. K obyčejné pochybnosti pisatele o vlastní práci přistupuje zajisté nejistota, vzbudí-li sám předmět dosti zájmu. Předmět, přiznávám, zdá se odlehlý a lhostejný. A přece největší básníci různých národů se zajímali o heraldiku: Dante a Shakespeare jí dopřáli místa ve svých spisech, a Goethe dokonce sám vytvořil erbovní kresby. Není tedy patrně předmět zájmu nehoden. A že přistupuji k jeho zpracování, také není bez důvodů. Jsou sice mnohé a znamenité spisy, podle nichž také konečně je tento sestaven, avšak českému čtenáři jsou nepřístupné. Ve vlastním jazyku máme jen tři význačnější heraldiky: Královu, Kolářovu, Sedláčkem vydanou, a Štormovu. Než obě první již poněkud zastaraly, také nejsou přístupné každému: obě, zejména nedocenitelná v tom ohledu Kolářova, většinu svého obsahu věnují popisu českomoravských erbů, všechny konečně zdají se nám ve své theorii nedosti přehlednými, názornými a dějinám přiměřenými.

Naší práci pak obsah udává název. Je to pouhý přehled, který nepodává všechny případy a možnosti, ba dokonce, pokud se týká cizích zemí, ani všech pravidelných zjevů: nebyl by přes pečlivě volené obrázky zdaleka dostatečnou průpravou kreslířskou. Především u znakových figur (III. hlava) skutečnost, že v každé zemi, ba v každém kraji bývají jiné obvyklými a význačně utvořenými, předem vyloučila úplnost. Je to jen theorie. Ačkoli jsme totiž nakreslili a popsali na způsob příkladů mnoho erbů, zejména též pro Čechy zajímavých, nemá tento spis být žádným nalezištěm skutečných erbů, žádnou příručkou praktického heraldika. Toho odkazujeme na příslušnou literaturu. Zde podáváme pouze pravidla, podle nichž znaky vznikaly a podle nichž tedy sluší je posuzovat a kreslit. Atu jsme se chtěli vyvarovati způsobu dogmatického, pravidla jen vedle sebe řadícího, který pokládáme i dějepisně i učebně za pochybený, naopak jsme se snažili přidržet nauky vývojové, podle níž doufáme zákony heraldiky správněji a jasněji vysvětliti. Ačkoli pak jsme nechtěli opominout ani ostatní národy, u nichž se evropská heraldika hlavně vyvinula, přece jsme předně přihlíželi k Čechám. Právě proto bude se snad zdát, že pomíjíme poněkud heraldiku německou. České erbovnictví s německým totiž úzce souvisí (neboť rytířské obyčeje k nám přišly Německem), všechna pravidla, v Čechách platná, mají tedy význam i v Němcích. Na výjimky upozorníme; proto tedy, podávajíce českou heraldiku, nepotřebujeme se o německé šířiti. Naše neznalost je toho příčinou, že nepojednáme o erbovnictví hispanského poloostrova, ani o polském. Polské ostatně je tou měrou odlišné od ostatního, že je uměním zvláštním a k jiné heraldice lhostejným. Podobně jsme schválně pominuli heraldiku napoleonskou. Tato je sice důležitým dokladem toho, jaký význam velký muž „hrdinské vědě” dával, ale je výtvorem - jako celé jeho císařství - revolučním. Nezapadá do vývojových a formálních zákonů starého erbovnictví, aniž založila trvalou soustavu; konečně zájemci je snadno poučiti se o ní v knihách.

Zato jinak jsme brali své příklady ze všech dob a nemohli jsme činit rozdílu mezi erby ještě používanými a těmi, které osud lidských věcí již zařadil do minulosti. Heraldika je mimo jiné též pomocnicí dějepisu: proto erb rodu kvetoucího a odumřelého, státu mocného a rozkotaného, prapor vítězný a vymizelý, znamení řádu živého a zrušeného, vše má pro ni stejný význam. Ba poněvadž rozkvět živé heraldiky spadá do věků dávno minulých, bude nám pro mnohé příklady sáhnouti raději po vzorech starších.

Než jinak bytí heraldiky není přerušeno: jestli jí přidávaly postupně nové živly věky zašlé, ještě jí přidají i časy příští, a co bude nového v duchu rozumného vývoje ze starých zásad, to se i udrží. A tak hrdinská věda trvá dále, majíc mnoho čestných vzpomínek, ale jedno nejhlavnější znamení - kterým též tuto knihu chceme zakončit.

I. ÚVOD DO THEORIE

1. PODSTATA HERALDIKY

Heraldika je nauka o znacích: totiž o učení o nich a jejich dějinách, a umění je tvořiti. Proto je heraldika zároveň věda i umění, nebo - skromněji řečeno - stojí na pomezí historických věd a výtvarných umění; dobrý heraldik je však zároveň učencem a malířem.

Co je to znak? Znak je trvalé štítové znamení, určité kresby a určitých zbarvení, a vše, co k němu může patřit. Toto vymezení určuje obor evropské heraldiky, a proto je třeba, abychom jeho výrazy blíže osvětlili. Mluvíme o znaku, jaký známe ze vzdělanosti západní, to jest latinského obřadu: nikoli o zjevech podobných, které známe ze vzdělanosti staroegyptské, antické, staroperské a indické, japonské, mongolské, ze života indiánů a jiných kmenů. Znak je štítové znamení. Ačkoli poznáme, že vznik našich znaků nebyl upoután jenom na štít, ačkoli mohu znak vypodobnit na čemkoli, aniž přestal být znakem, přece znakem v našem, evropsko - středověkém smyslu zvu jenom znamení určené pro štít a pravidelně na štítu znázorňované. Ale toto znamení musí být trvalé, ono musí být svému majiteli - jednotlivci, rodu nebo právnické osobě - přiděleno definitivně. Ne tak, že by se znak nemohl měnit vůbec, ale že se nemá a nemůže měnit pouhou libovůlí svého majitele a kdykoli, nýbrž jen z určitých důvodů a způsobem pro tyto příležitosti heraldikou vytvořeným. Pokud ve starší době libovůle majitelů znaky bez důležité příčiny, tedy z pouhé honosnosti, měnila, dělo se tak jen v podrobnostech a ponenáhlu. Toto znamení musí být určité kresbou! Ne že by kreslíř musil napodobit vzor kresby staré, neboť možno kreslit i podle slovního popisu, nýbrž že obsah tohoto slovního údaje musí být stálý. Tedy: je-li popis čili blason znaku „půl koně”, mohu kreslit koně tlustého nebo hubeného s dlouhou nebo krátkou hřívou, ale nesmím nakreslit půl býka nebo koně celého. Toto znamení musí být určité zbarvením. Nejen totiž samo znamení musí mít udané zbarvení, třebas půl „bílého koně”, nýbrž i zbarvení štítu musí být udáno, třeba „červený štít”. Zase ovšem nejde o napodobení barvy vzoru, nýbrž o dodržení blasonu zbarvení, o čemž ještě uslyšíme. Není-li dodržen některý bod podaného námi vymezení, nejde o znak. Příklad: Námi popsaný je znak města Pardubic. Vidíme-li tohoto koně místo na štítu na červené korouhvi, je to pořád týž znak, poněvadž víme, že její pole nahrazuje pole štítu. Ale je-li kůň bez červeného pole, je to odznak téhož města. Je-li pak půl koně zlatého v modrém poli, je to znak Malovců, sice znaku pardubickému podobný a vskutku také dějinně od něho odvozený, ale jiný znak.

Tedy základem a podstatou znaku, tím, bez čeho znak nemůže být, je štít se svým znamením. Ale znak může obsahovat také jiné součásti. Tak plný malovecký znak obsahuje také helmu, nesoucí zlatého půlkoně a modrozlatá přikryvadla. Jakkoli ale helma s klenotem čili vrchní znak je důležitou a význačnou částí znaku, takže někdy může sám znak zastupovat, přece jen nemůže existovat beze znaku, k němuž patří. Tím méně pak mají samy o sobě povahu znaku ostatní předměty, tedy honosné kusy, které mohou ve spojení se štítem znak tvořit. Naopak, i když vrchní znak a honosné kusy k nějakému znaku právem patří, čili tento znak úplný se štítem tvoří, přece i v tomto případě samotný štít se svými znameními je a slove znakem. První a základní dovedností toho, jenž se heraldice učí, je umění na spatřeném znaku rozeznat, co patří do slovního popisu, blasonu, čili do podstaty jeho, a co jsou kresebné detaily, závislé na slohu a libovůli umělce, na základě této dovednosti se naučíte spatřený znak blasonovat a naopak blasonovaný beze vzoru nakreslit.

Se smíšeným rázem heraldiky jako umění a vědy souvisí pak, že toto učení jednak je normativní, jednak popisné. Učíme se totiž pravidlům, podle nichž je nutno znaky tvořit, znázorňovat a posuzovat, než tato pravidla nebyla vytvořena vůlí jednotlivého zákonodárce, nýbrž životem. Musíme je tudíž odpozorovat na starých vzorech, na vzorech z dob živé heraldiky, což je heraldika užívaná v bitvách a turnajích. Neboť heraldika byla vytvořena nebo přejata a přizpůsobena sice se zřením na symboliku, jak o tom promluvíme, ale za praktickým účelem a nikoli snad úmyslně a soustavně, čehož důkazem je to, že žádný pramen o nějakém zavedení znaků neví. Znaky jsou naopak dílem samočinného vývoje. Teprve později, když tento nový prvek nabyl určitého, a to důležitého místa ve společenském životě, tvořili patrně rytíři a jejich příslušní služebníci, herolti, pravidla pro „hrdinskou vědu”. I ta se však podle zemí různila, jednak časem vyvíjela, takže sestaviti heraldiku dogmatickou, odtažitou, je postup sice častý, ale nesprávný. Neboť pravidel heraldických a jejich upotřebení nelze poznat a pochopit bez přehledu po vývoji znaků a jeho pohnutkách. Totéž je pravda o praktickém, to jest malířském nebo sochařském a ryteckém užití heraldických znalostí. Pokusíme se sice v této knize podati pokud jen možno názorný a povšechný přehled erbovnictví, jeho zásad a vzniku jejich, nepopíráme zároveň, že dnešní pracovník může a někdy má na těchto zásadách pracovat samostatně, to jest s ohledem na dnešní stavební a dekorativní sloh, proto přece jen zůstává znalost a řekl bych styk se starými památkami první a nezbytnou podmínkou spolehlivé, to jest chápavé heraldické tvorby. Umělec, který kreslí erb „aus der Tiefe seines Gemuts” (jako známého velblouda), totiž z pouhého ideového studia a odtažitého vkusu, ale bez názorové znalosti skutečných památekživého erbovnictví, takový umělec může jednou, dvakrát a desetkrát podat zdařilý výkon, ale nikdy nevíte, kdy vás postraší zrůdou, heraldický rozum bijící v tvář. A tak nelze vstupní stať tohoto spisu zakončit lépe nežli ujištěním, že heraldik, činící si nárok na praktické tvoření, nemůže nikdy příliš proniknout vzhledem starých vzorů: že svou paměť nikdy nemůže dostatečně jimi naplnit. Heraldika konečně je věc spjatá svým vznikem s jedním dějinným obdobím a proto její milovníci musejí dbát především na staré vzory.

2. PŮVOD HERALDIKY

Původ znaků je otázkou, která heraldiky zajímala odedávna.

Abychom ji mohli poněkud vhodně řešit, musíme pomyslit na dobu, kdy se znaky objevují. Terminus a quo je konec XI. století, neboť čaloun z Bayeux na štítech má sice náměty ze znaků známé, zvláště draky (2.), ale je dokázáno, že skutečných dědičných znaků neobsahuje. Terminus ad quem je polovina XII. století, kdy už zprávy o znacích máme. Tedy se znaky objevily za prvních křížových výprav. To není nic nového, to bylo vždycky známo. Avšak původ znaků od křižáků byl zpravidla líčen s tolika nespolehlivými a nemožnými údaji, že konečně novější dějepisci si tu nevěděli rady. Ačkoli pak víme nebo se můžeme domyslit, které úvahy účelnosti mohly vést křižáky, příslušníky poměrně ohromných vojsk těžkooděnců, aby sestavili poznávací odznaky, přece jen jednak je jasno, že podobné úvahy mohly být i dřív i později, jednak zase je známo, že významné a složité zjevy, jako je heraldika, se nerodí z ničeho, nýbrž pravidlem navazují na starší nějaký prvek. Máme-li tedy pochopit, odkud se znaky berou, musíme uvážit jednak jejich obsah, jednak svět, z něhož tento obsah může pocházet.

Do jisté míry obsah znaků, čili štítová znamení, vysvětlují se technikou štítové výzdoby. Ta, jak nám dosvědčují obrazy, památky i líčení, byla rozličná. Když už heraldika zde byla, znaky byly ovšem prováděny uměle z tlačené kůže nebo dílem zlatnickým - ale to je pozdější vývoj (byť poměrně časný: XIII. století). Původně štít byl buď kován, nebo malován, nebo potažen látkou, nebo koží. Ale nejde jen o štít samotný. Svými znameními zdobili rytíři také své bojové oděvy, své prapory a dokonce přikrývky koní. Tu ovšem přicházely v úvahu toliko látky: sešívané, vyšívané, tkané.

Látky té doby, rozumí se, byly zdobeny obecnou ornamentikou románského slohu: a tato ornamentika a symbolika se vyvíjela pod stálým vlivem východu. Tento vliv pak byl tvořen zejména vzácnými tkaninami, které do západní Evropy z východu docházely. Rytíři na křížových výpravách si tyto tkaniny opatřovali přímo na místě a bezpochyby se jimi na tažení zdobili. Oni se totiž na východě seznamovali s vyšší vzdělaností: jednak vůbec, zejména však ve světě vojenském čili rytířském. VMalé Asii, kde právě se boje střídaly, žilo byzantské rytířstvo, jak směle smíme nazvat třídu ozbrojených zemanů; a v předešlých stoletích na tomtéž území bojovali Byzanťané proti Peršanům. Avšak říše Sasánovců měla také své rytířstvo, jízdné těžkooděnce, a což nás musí zajímat - tito perští rytíři měli znaky.

Firdúsi nám v nesmrtelné „Knize králů” líčí korouhve perských bohatýrů, a tak se dovídáme, že na nich byla tato znamení: lev, tygr, levhart, vlk, kanec, zubr, slon, osel, orlice, drak, slunce, měsíc. S výjimkou osla, kterého na Západě znají jen krotkého, všechna tato znamení ve své heraldice vídáme. Nebyla ostatně bez symbolického významu, který je právě důvodem jejich rozšíření. Tak orlice, jak i z Xenofonta známe, byla královským polním znamením, a to proto, poněvadž zosobňovala porážku nepřátel (verethragna) - výron božství. Podobného ducha vítězství zosobňoval drak, a také kanec byl takovým posvátným znamením. Než tato znamení měla i starší minulost. VBabylonii totiž, odkud Peršané svou výtvarnou vzdělanost brali, byla také už tato posvátná znamení bohů: lev, drak, býk (kerúb),orlice, gryf, had, ryba, slunce, měsíc, strom života; ta tedy přešla do symboliky iránské. Jinak vídáme v perském umění doby sasánovské, která s restauračním zápalem obnovovala náměty a zejména ovšem královské symboly staré říše - obraz samého krále jakožto bojovníka či lovce na koni - berana, zosobnění nebeského ohně (hvarna), živlu vítězství a království, který krále neviditelně provází a při změně režimu přechází k novému pánovi - křídlatého koně - husu - (obojí také královská zvířata, zdobená někdy diadémy) - kohouta ( v mnoha mythologiích odznak slunečního božstva) - kozorožce (pána iránských hor) - psa (posvátné zvíře Zarathuštrových ctitelů) - a hrad, nebeský či královský. Z Persie se tato znamení rozcházela na všechny strany. Dospěla na východ, kde se obohacovala novými náměty a významy - na sever ke kočovníkům, kteří tyto náměty zpracovávali ornamentálním slohem - a přes ně ke Germánům a Keltům, kteří takřka všechny tyto náměty pojali do svého bájesloví.

Středomoří antické, pravda, mnoho z nich už znalo dávno. Orel Diův, drak Apollona Pythického, mykenský lev budiž uveden za příklad. Ale zesílení východního vlivu, které nastalo římským dobytím Malé Asie, Syrie, Armenie a pak dlouhými válkami proti Parthům a Sasánovcům, rozšířilo po Říši, po Středomoří, nábožnost Semitů a iránských Arijců, zejména pak také její symboliku. Vidíme na příklad, kterak gnostičtí ofité přidělovali zvířecí podoby sedmi archandělům: Michalu - lva, Urielu - býka, Rafaelu - draka, Gabrielu - orla, dalším medvěda, psa a osla, samé nám známé podoby. Také jiné náměty heraldiky, které mají své předchůdce ve tkaninách, znamenají něco ve východní posvátné symbolice: páv a jeho odvozenina ohnivák, znamení nesmrtelnosti, sokol spojený s představami slunce a království, jednorožec. Důležitější heraldická zvířata známe i v symbolice čínské. Bývá tam lev, drak, ohnivák, slon, jednorožec - vše zvířata v čínské přírodě nevídaná a přišlá tam z Persie a Indie.

Nyní si přehlédněme, které náměty naší heraldiky vídáme na byzantských tkaninách. Jsou to: jezdec, lev, pardál, pes, tur, slon, beran, kozel - rozuměj horský, kozoroh, jelen, zajíc, páv, sokol, husa, labuť, kohout, orlice, orel, ohnivák, gryf, pegas, jednorožec, mořská panna, had, ryba, růže, lilie, srdčitý či lipový list, jetelový čili trojlist - oba je vidět na slavné bamberské látce - strom, hrad. A dodejme, že uvidíme na těchto tkaninách málo jiných přírodních námětů.

Nuže, je-li pak řada rozšířených přírodních námětů heraldických docela shodná s řadou námětů nebo symbolů byzantských tkanin? Nepřidal evropský sever nic ze svého? Přidal. Mimo tyto byzantské náměty bývají ve znacích často: medvěd a vlk - kterého jsme už potkali v Persii - a pak havran. A je hodno pozoru, že tato zvířata mají význam v germánském bájesloví. Vidno, že nazdařbůh si rytíři znaky nestanovili.

Z toho, co jsme řekli, z prostého výčtu symbolických ornamentů perských a byzantských, zdál by se plynouti jasný závěr. Heraldika byla přejata z byzantské ornamentiky, která byla přejata rytířstvem byzantským od rytířstva sasánovského, kterému sloužila tato ornamentika za heraldiku. Než proti tomuto tvrzení a jeho závěrům nutno postaviti námitky. I když připustíme totiž, že heraldika čerpala z byzantské ornamentiky, která od persko - syrské ovšem pochází, není tím dokázáno, že by od Peršanů přes Byzanťany k Frankům bylo přešlo také heraldické užití této ornamentiky. Na to je časový odstup příliš veliký: říše Sasánovců hyne v polovici sedmého století, západní heraldika se objevuje vpolovici dvanáctého: půl tisíciletí! Anemáme žádných dokladů, že by spojovací člen, právě Byzanťané, byli heraldiky užívali. Máme sice už před r. 1204 doklady quasi-heraldického užití orlice a orla v byzantském světě, ale to možno přičísti západnickým sklonům posledních cařihradských Komnenovců, jejich zálibě ve franckém rytířství.

Ale proti těmto námitkám lze postavit jiné. Co se časového odstupu týče, samo nesporné udržení námětů je doklademznámé skutečnosti, že na východě se věci udržují hodně dlouho. Že pak nám scházejí nějaké doklady o nějaké byzantské heraldice, je pravda - ale co pak víme vůbec o životě maloasijského zemanstva? Místní památky zmizely a kronikáři města si odpustili zprávy o třídě, která u byrokracie a mnichů byla stejně neoblíbená. Argumentum e silentio tedy není rozhodující. Nadto není úplné. Jestliže totiž muslimská knížata už kolem roku 1200 užívají různých heraldických odznaků -Saladin na příklad orla - nelze nijak míti za to, že by tento způsob byli přijali od Franků, kteří vytvořili skutečnou heraldiku teprve v předchozím půl století. Nutno naopak míti za to, že heraldická symbolika v Přední Asii nebyla neznámá.

Víme konečně, že byla známá na dvoře cařihradském. Zvířata, jejichž podoby zdobily roucha dvorských hodnostářů úřednických a vojenských, nebyla volena mimo známý nám okruh heraldické symboliky. Čteme, že důstojníci nosili na kroji „orly sem a tam” (to jest dvojhlavé), býky, orly v kruzích a mořská zvířata - patrně draky s rybím ocasem. Čteme, že stratoři nosili bílé lvy. A to nás přivádí na zajímavou myšlenku. Český bílý lev je doložen za Přemysla I. - odtud není doba tak dlouhá k prvnímu dědičnému králi Vladislavu I. Je známo, že tento byl leníkem cařihradského císaře, a to rytířského Manuela Komnena. Musíme předpokládat, že mu při holdování, řekněme přímo, v odměnu za ně, byl udělen dvorský úřad. Je-li pak nemožno, že by si z odznaku této hodnosti byl ve své vzdálené vlasti udělal znak? Že na západě napodobili cařihradské odznaky, je konečně jisto. Víme, že papežské rudé střevíce s křížem odpovídají císařským rudým střevícům s orlem. Rudé pláště císařů, králů a knížat odpovídají také rudým plášťům cařihradských císařů, výsostí a nejvyšších úředníků. Ale možno říci, že se červená barva svou živostí sama nabízí. Čteme-li však, že nobilissismus (po cesarovi, tedy přibližně: Výsost) nosil plášť zelený (vyšitý zlatými růžemi), a že v jižní Francii zelený plášť byl odznakem vévodským, pak není těžko souvislost předpokládat.

1. Drak na pomníku Chosrava II. a na byzantské látce

Ale čteme-li také, že císař nosil na velikonoční pondělí kroj s berany - staroperským císařským odznakem - těžko nepředpokládat souvislost i zde. Ostatně víme dobře, že byzantské dílny přímo napodobovaly perské vzory, a to právě pro symbolickou cenu jejich ornamentiky.

Kdo by o tom pochyboval, tomu by stačilo se podívat na skalní pomník Chosrava II., kde jeho roucho je pokryto draky nositeli vítězství; a pak na byzantskou zachovanou látku, která tyto draky (1) do detailů opakuje. O souvislé řemeslné tradici tedy pochybovat nelze. Ovšem symbolický význam námětů se nedostal v žádném případě ve známost západních napodobitelů, nýbrž jen při námětech zvláštního významu. Císařský orel jednoduchý již za Otonů a dvojhlavý již před zřízením latinského císařství byl přijat západní Říší; císařský drak se objevuje jako odznak císařské strany v Itálii a na Čestné bráně Durerově jako protějšek orla; gryf, pravděpodobně odznak cesarů, a u středověkých spisovatelů (Grunenberga) erb Julia Caesara, objevuje se na kroji ruských velkoknížat a později co štítonoš rakouských císařů; ale jinak bychom museli při každém znamení zvláště dokazovat, zda s námětem byl přijat i význam.

Jestliže však povšechně dáme za pravdu tomu, že západní rytíři zprvu přijali ne tak štítová znamení, jako ozdoby látek, tu se objasní několik bodů staré heraldiky. Je známo, že Angličan dosud mluví o „coat of arms” - o kabátci znakovém, míní-li erb; je známo, že „cotte”, válečná sukně, byla symbolem rytíře a jmenována místo něho, že tento zvyk byl v Cařihraděznám.* Není-li tento způsob významnější, jestli „cotte” byla nejen pozdějším (což je konečně dobře známo), nýbrž původním umístěním znaku? Za druhé: právě v počátcích heraldiky vídáme, kterak ne sice u nás, ale často v jižním a západním Německu znaky pána a jeho leníků jsou stejné nebo málo odlišné, prostě tvoří znatelnou jednotku. Říci, že pán svým leníkům svůj znak „udělil”, se nehodí, poněvadž jej sám teprv ustaloval; a poněvadž sotva by byl mohl leníkovi zakázat si vzít znak jiný. Jaký je tedy důvod toho, že znak, rozeznávací znamení rodů, je u několika rodů právě v prvotní době stejný? Pochopíme to, jestliže si představíme, že křižáci na východě uviděli heraldické ornamenty ne právě jako rodové odznaky, nýbrž jako stejnokrojové náměty vojenských a dvorských družin. Tím se nám vysvětluje i onen nápadný zjev, že císařský orel se na západě objevuje sice takřka odevždy jako odznak, a velmi brzy jako odvozený znak říšských leníků (včetně českého knížete a moravského markraběte) a císařských příbuzných, ale poměrně pozdě jej máme zobrazený na císařském štítě. To proto, že západní císař po příkladu východního zdobil říšským orlem (prostým nebo dvouhlavým) sice své okolí a své příslušenství, ale ne svou osobu; vždyť pak také neměl zapotřebí se v boji teprv štítem označovat. Naše výklady nám také osvětlí další zjev. Ačkoli totiž povaha erbu jako odznaku působí, že rodina má jeden erb, přece v prvotní době některé a právě důležité rodiny mají erb dvojí. Je ovšem známo, že tento dvojí erb není libovolný, nýbrž že je to jedno obecné znamení, jedna heroltská figura. Lze snadno předpokládat, že ta je znamením praporovým, ono pak štítovým. Uvidíme, že právě u císařů tento rozdíl skutečně byl. Korouhevním znamením byl kříž, štítovým pak orel.

* To ov šem proto, že suknice přes brnění byla obyčej východní, z podnebních důvodů kři žáky p řijatý. Dodejme, že jiný rytí řský odznak, pás (podle něho výraz: pasovati na rytíře) je také byzantský.

U známého příkladu vévodů bavorských možno tedy podobně předpokládat, že routy byly látkou praporu, sukně a koňské přikrývky, lev pak ozdobou štítu. A podobný rozdíl si můžeme myslet, když víme, že český rozrod Markvarticů užíval dílem znaku lvice, dílem polovičního štítu. I na to musíme upozornit, že ve starší době, a to zejména na západě, jsou znaky něčím poseté častější než později. Znám je případ erbu francouzského, jenž se ze štítu posetého stal štítem o trojím znamení. Uvážíme-li ovšem, že je obtížno malovat štít posetý samými stejnými předměty, ale naopak snadno utkat takovou látku, pak si tuto změnu uvedeme v souvislost se změnou techniky. Anemusíme ani připomínat, že když na francouzském štítě začli malovat tři lilie, na látkách královské výstroje pořád tkali lilie nesčetné.

Jestliže jsme takto zdůraznili, že v počátcích heraldiky vedle štítu, a snad před ním, se uplatňoval prapor a válečné oblečení, jestli jsme poukázali na význam látek pro vývoj prvních znaků, proto přece nechceme popírat význam štítu. Že zejména určité typické ozdoby skutečného štítu vešly do heraldiky, ví každý. Je to v prvé řadě kování. Jemu patrně vděčíme za různé okraje štítů, jakož i za figury vycházející z jeho středu, jako je tzv. klévské kolo; sem patří asi také ondřejský a snad i rovný kříž.

Jinak potahovali štíty také kožemi, a to, pokud mohli, vzác- nými: tedy koží hranostaje, popelice, sobola a kuny. Ve třetíhlavě bude promluveno o figurách tím vzniklých.

Štít potažený uměle tlačenou nebo prostou koží, nebo pros- tým plátnem, nebo štít kovový bylo třeba malovat. To se dálo obvyklou středověkou temperovou technikou. Jen vzácné kovové štíty bylo možno smaltovat (odtud francouzské jméno barev: émaux) nebo ozdobit drahokamy. To se dělo sice již i před vznikem heraldiky, ale potrvalo ještě, když se štít a znak na něm stal hlavním znamením cti vládnoucího stavu středověku: rytířstva. Jeho dějinami jsou do značné míry dějiny heraldiky.

3. VÝVOJ HERALDIKY

Je těžko říci, ve kterém národě se erbovnictví nejdřív rozvinulo. První zprávy o něm máme sice na západě, ale to by nemluvilo proti německému prvenství pro větší hojnost tamějších pramenů. Máme-li ovšem pravdu o východním původu tohoto obyčeje, pak by se zdálo, že západ měl s východem lepší, totiž pomořské spojení; avšak ani Německu, ani střední Evropě nechybělo styků s Cařihradem. Účast na křižáckých výpravách pak byla společná všem národům. Ostatně by mohlo jít v každém případě jen o rozdíl několika let.

Jelikož první známé znaky jsou zhruba současné s druhou křížovou výpravou, je zřejmo, že se jejich počátky vyvinuly v druhé čtvrti XII. století ze štítových ozdob už obvyklých, jaké vidíme na koberci v Bayeux, a z napodobení východních zvyků, o němž jsme mluvili v předešlé stati. Že totiž byly již v předešlých pokoleních vojenské odznaky, je zřejmo každému, kdo zná nesčetná vyobrazení knížat s korouhvemi; ty byly patrně rozdílné, mluví-li autor XI. věku o znamení, po němž každý svoji družinu poznává – ale my počínáme heraldiku ustálením tvaru a barev těchto znamení a jejich umístěním ve štítech. Co se tehdy vynořilo, bylo ovšem pouhým začátkem a kořenem, ne snad hotovým uměním; to se pomalu vyvinulo k svému vyvrcholení a stejně pomalu s něho zase sestoupilo. Vrcholnou čili klasickou dobou živé, to jest na skutečných štítech a helmech užívané heraldiky, je doba dvou velkých válek feudálního rytířstva: války stoleté a války obou růží. Proto tedy mohl být právem nazván „kronikářem evropského rytířstva” Froissart, který popsal ústřední jeho období, a jeho známé ilustrace byly potom se vší heraldickou skvělostí přičiněny.

2. Štít na čalouně z Bayeux

Můžeme tedy podle vývoje rytířstva i vývoj heraldiky rozdělit na několik období. Rozumí se, že tato období právě jakožto stavy vývoje nebyla jedno od druhé znatelně oddělena; přesto však je pro snažší upamatování stanovíme podle určitých, pro rytířstvo důležitých období. Rozeznává se tedy: Doba raná: od II. křížové výpravy (r. 1147) do nastoupení rodu Valois (r. 1328). Doba vrcholná či klasická: od začátku války stoleté do konce války obou růží (r. 1485). Doba pozdní: od bitvy u Bosworthu až k vyhynutí rodu Valois (r. 1589). Doba úpadková: od zavraždění Jindřicha III. až do bitvy u Fontenoy (r. 1745). Doba copová: až do bitvy u Magenty (r. 1859). Doba obrození - bohdá se neskončila.

Každá z těchto pěti dob se vyznačuje zvláštními rysy nejen v provedení znaků, nýbrž především v jejich užití; právě proto jsme zvolili takovéto rozdělení a neřídili se rozdíly stavitelských slohů. Jakkoli totiž znaky každé doby zapadají do jejího povšechného uměleckého rázu, přece rozhraní slohů nejsou též rozhraními heraldického umění. Románský erb málo se liší od raně gotického, pozdně gotický od severského časné renaissance, pozdně renaissanční od barokového; copový úpadek je stejný za rokoka i empiru. Místo toho mají společensko-vojenské epochy rytířského světa, naznačené zmíněnými daty, své heraldické odezvy. Přikročme nyní k popisu různých těchto období.

Jaký byl praktický účel prvotních znaků? Abychom si to představili, musíme si připomenout organisaci rytířských vojsk. Ta se neskládala ze samých rytířů, nýbrž rytíř byl jen ústředním bojovníkem určité skupiny, zvané podle jeho zbraně kopím - asi jako střelec v kulometném družstvu nebo pilot se střelcem a obsluhou letounu. Rytíř, to jest jízdní těžkooděnec, musel mít při sobě: jednoho nebo lépe několik zbrojnošů čili panošů, z nichž jeden nesl těžkou helmu, kterou jinak rytíř musel sám zavěsit na sedlo, druhý byl vodič těžkého bitevního hřebce, aby rytíř pochodoval na lehčím koni, třetí vodič soumara se zavazadly; dále byl jeden nebo několik střelců s lučištěmi čili samostříly a několik pěšáků s kopími nebo sudlicemi, případně ještě nějaký služebník pro vaření a jinou obsluhu, který v krajní nutnosti také vzal klacek a bojoval. Skupina takových rytířů zase bojovala pod vedením lenního pána. Aby se kamarádi v boji poznali a také se spolu drželi - věc při jízdních atakách důležitá - bylo několik pomůcek. Za prvé válečný pokřik. Ten se vždy udržel a také, jak uslyšíme, vešel do heraldiky, ale ve vřavě obrněných bitců s helmami mohl být přeslechnut. Za druhé pán s četnou družinou měl svou korouhev. Za třetí rytíř měl svůj kabátec a štít. Tu tedy v prvních dobách páni, přijavše svá korouhevní znamení, dali je jednostejně všem rytířům svých družin, po případě rytířům posádky jednoho hradu. Jednotliví rytíři ovšem se zase chtěli odlišit, aby v boji kolem sebe udrželi svoje družstvo; nejdřív se odlišili (původními prostými a lehkými) klenoty. Pak během XIII. věku odlišili také svoje štíty různými znaky a znameními a změnami, konečně volili docela nové znaky; a koncem onoho věku je v tom napodobili zámožnější měšťané. Ti ovšem klenotů nepotřebovali a také jich neužívali. Během tohoto století si také navykli rozdíly v téže rodině označovat různými klenoty a změnami ve štítě, když se stávalo, že z jednoho rodu více mužů šlo samostatně do boje. Pravidel v této době nebylo, mimo ta, která dávala sama účelnost: totiž snaha naznačit podobnými znaky sounáležitost, ať už lenní nebo krevní, a naopak malými odchylkami různost v těchto svazcích, naprosto pak se nepodobat znaku nepříslušného člověka. Právě proto ovšem, že tu panovala libovůle, lze v případě podoby těžko říci, o jaký svazek jde, zda o lenní nebo krevní, a když krevní, tedy o jaký. Neboť už tehdy byli lidé, kteří např. na vznešený původ mateřský kladli větší důraz než na otcův skromný, nebo na sporné dědictví, než na starý majetek. Jindy naopak bylo možno těžko říci, proč někoho napadlo radikálně měnit znak, nebo proč někdo naznačil jeden poměr závislosti a ne jiný. To vše, pravda, platí spíše v jiných zemích; u nás, kde lenní soustavy nebylo, prostě se s rozvojem vojenství a právního života užívání znaků šířilo během XIII. věku od pánů k rytířům a pak k měšťanům.

Zprvu ještě nebylo heraldického slohu: erbovní zvířata byla kreslena nejdříve na normanské, potom za gotiky na dlouhé špičaté štíty, jak se právě dalo. Heroltská znamení byla nestejná, neobratná, dokonce pak spojování dvou figur bylo náhodné a nevzhledné. Zárodky klenotů byly malovány na helmy, pak na jejich hřebeny; nebylo přikryvadel. Ale v půli XIII. věku už se tvar erbovních zvířat ustálil. Jsou sice stále velmi hubená, holá, prostá, ale mají už své význačné obrysy. Ke konci století i heroltská znamení nabývají svých tvarů: klenoty začínají správně růst z přileb; tyto jsou potaženy přikryvadly, která koncem tohoto období začínají vlát větrem. Konečný vývoj v lenních a krevních svazcích dospěl k tomu, že každá šlechtická rodina měla svůj vlastní erb, a tak táhlo rytířstvo do stoleté války s hotovou heraldikou.

4. ZÁSADY HERALDIKY