Michal Šanda

Sebrané spí si

©Michal Šanda

©Nakladatelství Petr Štengl

ISBN: 978-80-87563-04-5

Sebrané spí si

Chrrr!

Chrrr! Chrrr! Chrrr! Chrrr! Chrrr! Chrrr! Chrrr! Chrrr! Chrrr! Chrrr! Chrrr! Chrrr! Chrrr!

Vstávat!

Cesta

Co měli dělat, koukat na televizi? Neměli televizi. Nebo snad facebookovat na počítači? Neměli počítač; a dřepět doma jenom tak, bez televize a bez počítače, je nuda. Navíc ani domov neměli.

„Vydejme se na cestu,“ navrhnula Rita.

A šli.

Vzali to rovnou na náměstí. Uprostřed něj stála bronzová socha koně. Socha zaržála a levým uchem zastřihala směrem k divadlu.

Rita:  Co dávaj?

David: Quo vadis?

Rita: Co je to?

David: Kam jdeš?

Rita:  Do divadla.

David: Co dávaj?

Rita:  Quo vadis?

David: Co je to?

Rita: Kam jdeš?

David s Ritou opakovali svůj nekonečný dialog a štrádovali si to furt pryč. Najednou ale ouha! cesta byla příliš

ú

z

k

á.

Na svůj věk měla Rita pořád ještě znamenitou figuru. Vepředu se jí dmula naducaná prsiska a zadnici měla fortelnou, radost pohledět. Jenomže teď měla obavu, aby v úzké cestě neuvízla jako špunt ve flašce kabernetu. Záviděla Davidovi, který akorát zatáhl břicho. Nakonec se ale i ona úžinou procpala a mohli pokračovat dál.

Začalo pršet.

´  ´   ´   ´´    ´  ´  ´   ´    ´´    ´   ´

´´   ´   ´  ´  ´   ´   ´ ´´   ´   ´  ´´  ´

´  ´   ´´   ´ ´ ´     ´´   ´  ´  ´   ´   ´

´ ´ ´   ´ ´ ´´   ´    ´´   ´´   ´   ´  ´´

´ ´   ´´´   ´  ´´  ´  ´ ´´  ´    ´   ´  ´

Před deštěm se Rita s Davidem schovali pod strom. Pod ním už stál jakýsi muž v šedivém konfekčním obleku s nezapálenou cigaretou za uchem. Snad obchodní cestující, uvažoval David. Muž se počal přehrabovat v kufru. Hledal zapalovač, namísto něj ale z kufru vypadl kapr. Mrsknul sebou do mokré trávy. Ve vodě byl kapr zase ve svém živlu. Otevřel tlamu a vyplivl 36 cyklistek usilovnou rychlostí šlapajících na šicím stroji. Od jehel jim odpadávala látka se vzorem mraků. Potom jedna z cyklistek na látku vyšila slunce a David a Rita zase vyrazili na cestu. V těchto místech byla

          k          a

m e

    n       t á.

i

Po takové cestě se špatně jde. Musí se přeskakovat z kamene na kámen, občas noha sklouzne, prostě nic moc a jak Rita škobrtala, setřáslo se jí v hlavě podezření: „Ty někoho máš.“

„Jak? – se – to jako vezme,“ koktal překvapeně David.

„Takhle se to vezme,“ řekla nasupená Rita a vzala Davida za poklopec.

„Au!“ vykřikl David bolestí.

„Au! není odpověď.“

„Jo!“

„Věděla jsem to, že si najdeš mladší,“ řekla Rita, „pořád jsem tu představu oddalovala a najednou už to není představa a je to tady.“

„Nechci žádnou mladší ženskou místo tebe, chci dítě,“ opáčil David.

„Já vím.“

„Nepřetržitá linie se táhne od africké prabáby Lucy, tisíce generací pro svoje potomky hladověly, dřely na robotě, jen aby zajistily pokračování rodu, a se mnou by to mělo definitivně skončit? To přece nemůžu svým předkům udělat.“

„Davide, opakuješ se, to´s mi říkal mockrát,“ utnula ho Rita. „Znám ji?“

„Ta slunečná cyklistka tam pod stromem. V šicím stroji měla mýho ptáka.“

„Ne!“

„Zapomeň na ni. Miluju tebe.“

„Že mě miluješ, je neštěstí pro nás oba,“ řekla Rita.

Šli a mlčeli. Nad lesem kroužil orel. Farmáři nakládali na traktor sklizenou kukuřici. Na stromech dozrávala jablka. V pangejtu u cesty se povalovaly nevysmrkané frňáky.

„Zastrč ten šnuptychl zase do kapsy,“ sykla Rita. Měla Davida prokouknutého a tušila, co chce udělat. O pár kroků dál cestu přetínala železnice:

KOLEJKOLEJKOLEJKOLEJKOLEJKOLEJKOLEJKOLEJKOLEJ

KOLEJKOLEJKOLEJKOLEJKOLEJKOLEJKOLEJKOLEJKOLEJ.

Ve 14:25 tudy měl projíždět rychlík z Drážďan.

„Bylo by prima, kdyby někdo z cestujících vyhodil z okýnka svačinu,“ poznamenala Rita. „Je  na ni akorát čas a já zbožňuju německý celozrnný chleby a ten jejich métskej salámek.“

„Mňam!“ mlasknul David.

Čekali celé odpoledne, ale vlak pořád nejel a potom David řekl: „Už mě na svačinu přešla chuť, vraťme se.“

Rita měla Davida prokouknutého a tušila, co chce udělat. „Zastrč ten šnuptychl zase do kapsy,“ sykla na něj.  V pangejtu u cesty se povalovaly nevysmrkané frňáky. Na stromech dozrávala jablka. Farmáři nakládali na traktor sklizenou kukuřici. Nad lesem kroužil orel. Rita s Davidem došli nazpátek až ke kamenům

„Musíme tudy,“ ukázal David. Prve si kvůli hádce vůbec nevšimli, že tu vede ještě druhá cesta. Ta ovšem nebyla vůbec zajímavá. Prostě

cesta       cesta        cesta        cesta        cesta

       cesta         cesta         cesta      cesta

cesta       cesta        cesta        cesta        cesta

       cesta         cesta         cesta      cesta

cesta       cesta        cesta        cesta        cesta

       cesta         cesta         cesta      cesta

cesta       cesta        cesta        cesta        cesta.

Aby si její monotónnost zpříjemnili, navrhla Rita, že si zapicají. David měl kvůli cyklistce trochu černé svědomí, a proto si dal dneska obzvlášť záležet. Ritě ani jednou nezazvonil na zvoneček, pouze něžně špásoval kolem a – cililink! Bylo to tu. Rita sevřela stehna a tváře jí hořely a byla krásná. Takhle ji měl David rád. Leželi na cestě na svlečených šatech a objímali se, dokud se do nich nedala zima. Oblékli se a šli dál. Po hodině chůze došli k potoku. Přes potok vedla dřevěná lávka a po ní zrovna přecházelo stádo ovcí. Mohlo jich být kolem stovky.

    78

    79

    80

    81

    82

    83

    84

David si všiml, že 83. ovečka zaváhala a na lávce se udělala mezera. Honem přeběhli na druhou stranu.

„Kde to jsme?“ řekl David.

„Nevím,“ odpověděla po pravdě Rita.

nes mysl

máte štígro že jste kápnul zrovínka na mne už moje mutra říkávala na tyhle nesmysle jsi holomku kadet. na nic honórnějšího než na bagančata zapráskaný blátiskem se nezmůžeš ale já ti bránit nebudu já jsem ta poslední povídá mutra a poslední to bylo co řekla a zadusila se těma slovama poněvadž pane redaktore slova jsou jako třeba mrkev a pokud jsou moc silný musejí se nakrouhat a dát sežrat po soustech. poštelujte si ten váš diktafón – máte to? nes mysl ale za co takovou subtilnost drapnout? ucha nemá ani madla ani žerdě ani Sokolové si tudíž na ní svalnatý figury neprotáhnou bratr Mareda ji drapnul za pičičandu kvikla a v důsledku se pendrek stalo ovšem kam ji odnést jsme neměli ánung proto jsme s ní U Tygra fláknuli před pípu a Rudlo roztoč nám čtyři budvary! co se událo potom je mi žinantní vykládat takhle pro čtenářskou veřejnost. na faldech měla přicucnutejch 315 hrodějů s kličkou. stačí? a slovo klička má evokovat další obraznosti a mají se do sebe zaklesnout parohama dva říjný jeleni v existenciálním souboji. evokovat! ne provokovat. a vy na mne vyrukujete s otázkou jestli byly ty kličky mosazný. mi polibte oči. herdek co má znamenat zase tohle fousatej chlap a slintá mi na víčka jste vůbec redaktor? bych vám býval nedával rozhovor už jsme se do toho ale jednou pustili a proto je třeba to důstojně dokončit zkrátka a dobře jestli ve filosofickým rozměru věci prahnete vědět jaký to všechno má sysel nacpěte se zrním. a nešetřete se. ať máte tváře napucaný k prasknutí a potom s plnou hubou zařvěte: pšenice!

fotograf Bér

našteloval aparát podíval se do hledáčku a seznal že na tuhle obskurní podívanou

bude potřebovat širší objektiv.

„kterej?“ houkla na něj po domovnicku Fejfarová.

byla domovnicí v domě kde byl fotografický ateliér

a občas mu dělala asistentku.

čas od času ho vyblafla.

Béra

toho fotografa.

„no kterej?“ Fejfarové docházela trpělivost.

„číslo tři!“

 to neměl Bér říkat. tři kriminálnické kreatury s vycinkanými úsměvy

se zašklebily od ucha k uchu.

ti lotři byli tři: Oldřich Dětřich a Bedřich

a domnívali se že volá na ně:

„cheese! lotři.“

tohle poangličťování – jako by nestačilo vyletí ptáček.

zatřepetal by křidélky a

frrrrrrr!

a bylo by po všem.

nedoslýchavý Dětřich slyšel jenom:

čís?

a způsobně Bérovi odpověděl že je Chuderů z Kroměříže Práčská 22.