www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2005

© Cover Illustration: Paolo Barbieri

© Graphic Design: Arnoldo Mondadori Editore SpA, Milano.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXI jako svou 3188. publikaci

Z anglického originálu Ranger‘s Apprentice. The Icebound Land přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. Druhé vydání, elektronické první

ISBN elektronického vydání: 978-80-252-2071-9

ISBN tištěného vydání: 978-80-252-1073-4

Pro Penny, která nasadila tak vysokou laťku

Jedna

Když byla vlčí loď vzdálena pouhých několik hodin od mysu Bezpečí, strhla se silná bouře.

Už celé tři dny pluli na sever směrem ke Skandii a moře bylo klidné jako hladina rybníka – což Will i Evanlyn oceňovali.

„Není to tak špatné,“ prohlásil Will, když úzká loď hladce prořezávala vodní spousty. Slyšel vyprávět děsivé historky o tom, jak se lidem na lodích dělá strašně špatně. To mírné pohupování v sobě nemělo nic, čeho by se měl obávat.

Evanlyn trochu neurčitě kývla hlavou. S mořeplavbou rozhodně neměla moc zkušeností, ale na moři už předtím byla.

„Jen aby nebylo hůř,“ řekla. Všimla si totiž, jak Erak, kapitán lodi, ustaraně sleduje severní obzor a jak důrazně pobízí veslaře Vlčího větru k větší rychlosti. Erak si dobře uvědomoval, že tohle podezřelé bezvětří oznamuje změnu k horšímu – a velkou. Na severním obzoru se začínala rýsovat temná bouřková čára. Věděl, že jestli se jim nepodaří včas obeplout mys Bezpečí a dostat se do závětří pevniny, bouře do nich udeří plnou silou. Několik minut odhadoval vzdálenosti a poměřoval rychlost lodě s rychlostí blížících se mraků.

„Nestihnem to,“ řekl nakonec Svengalovi. Svengal, jeho pravá ruka, souhlasně přikyvoval.

„Vypadá to tak,“ prohlásil klidně. Erak se zkoumavě rozhlížel po lodi, zjišťoval, jestli se někde něco nebezpečně nepovaluje. Očima spočinul na dvojici zajatců schoulených na přídi.

„Radši ty dva přivaž ke stěžni,“ navrhl. „A kormidelní veslo uvážeme taky.“

Will s Evanlyn sledovali Svengala, jak se k nim blíží. V ruce držel klubko konopného provazu.

„Co to zase je?“ divil se Will. „Přece si nemůžou myslet, že se pokusíme o útěk.“

Svengal se ale zastavil u stěžně a máváním ruky je naléhavě přivolával. Oba mladí lidé se zvedli a vratkým krokem přešli k němu. Will si všiml, že kymácení lodi je výraznější a že vítr zesiluje. Potácel se k Svengalovi. Slyšel, jak Evanlyn za jeho zády tiše a docela jadrně zaklela, když zakopla a uhodila se do holeně o sloupek na uvazování lodi.

Svengal vytáhl saxonský nůž a z klubka odřízl dva dlouhé kusy provazu.

„Přivažte se ke stěžni,“ řekl jim. „Každou chvíli se přižene bouřka, jakou svět ještě neviděl.“

„To jako že by nás vítr mohl smést přes palubu?“ nevěřícně se zeptala Evanlyn. Svengal si všiml, že Will se ke stěžni přivazuje zdařilým námořnickým uzlem. Holce to moc nešlo, takže Svengal vzal provaz, omotal jí ho kolem pasu a pak ji pevně přivázal.

„Možná,“ odpověděl na její otázku. „Nebo spíš spláchnout vlny.“

Viděl, jak kluk strachy zbledl.

„To nám chcete říct, že vlny... že se dostanou až na palubu?“ nechápal Will. Svengal po něm loupl očima a ušklíbl se.

„No to se rozumí, že jo,“ řekl a pospíchal zpátky na záď, aby pomohl kapitánu Erakovi, který už přivazoval mohutné kormidelní veslo.

Will několikrát polkl. Myslel si, že loď, jako je tahle, poletí po vlnách jako šipka. Teď se dozvěděl, že vlny se nejspíš dostanou na palubu. Jestli k tomu dojde, tak si neuměl představit, jak by se jim mohlo podařit udržet se na hladině.

„Můj bože... co to je?“ vydechla Evanlyn a ukazovala k severu. Slabá tmavá čára na obzoru, kterou předtím pozoroval Erak, se nyní změnila ve vířící černou masu. Byla vzdálena ani ne čtvrt míle a tryskem se hnala na ně. Oba se krčili u paty stěžně, snažili se obejmout drsný borový sloup a zarývali nehty do jeho dřeva.

Pak mraky zakryly slunce a bouře udeřila.

Prudký poryv větru vyrazil Willovi dech. Doslova. Takový vítr Will ještě nikdy nepoznal. Byla to divoká, živoucí, prastará síla, která ho zavalila, ohlušila, oslepila, vyrazila mu dech z prsou a nedovolovala nabrat nový: dusila ho a snažila se odervat mu prsty od sloupu. Pevně zavřel oči, lapal po dechu a zoufale se držel stěžně. Matně zaslechl, jak Evanlyn vykřikla, a cítil, že od něj začíná klouzat někam pryč. Poslepu po ní hmátl, chytil ji za ruku a přitáhl zpět.

Přiřítila se první mohutná vlna a příď vlčí lodi se strmě zvedla. Vlna vynesla loď vzhůru, pak se loď zatřásla a začala klouzat – zpátky dolů! Svengal s Erakem hulákali na veslaře. Vítr jim rval slova od úst, ale posádka, sedící čelem k nim, viděla jejich gesta a pochopila. Veslaři zabírali tak mocně, až se dřevěné dubové rukojeti prohýbaly, a klouzání vzad zvolna ustalo. Loď se začala drápat vzhůru po vlně, stoupala stále výš a stále pomaleji, takže Willa napadlo, že už každou chvíli musí zase přijít to strašné klouzání vzad.

Potom se hřeben vlny zlomil a s hukotem se přes ně převalil.

Do vlčí lodi udeřily nesmírné spousty vody, hnaly ji dolů a převracely na pravý bok, až se zdálo, že se už nikdy nenarovná. Will ječel ve smrtelné hrůze, pak prudký náraz ledové mořské vody přerval jeho křik, odtrhl mu ruce od stěžně, vnikl mu do úst i do plic a kutálel s ním po palubě, kam až chatrný provaz dosáhl, smýkal s ním sem a tam, dokud voda neopadla. Will se plácal na palubě jako ryba na suchu a loď se narovnala. Evanlyn ležela vedle něj a společně se škrábali zpátky ke stěžni. Tiskli se k němu v bezbřehém zoufalství.

Vzápětí příď vyrazila vpřed a řítili se po hřbetu vlny dolů jako do propasti. Žaludky jim vylétly neznámo kam a oba se opět rozječeli smrtelnou úzkostí.

Příď sjížděla k nejnižšímu bodu vlny, moře kolem se rozdělilo a prudce se zvedlo do výše. Voda se znovu hrnula přes palubu, tentokrát však neudeřila plnou silou jako na zlomu vlny a Will i Evanlyn se dokázali udržet. Voda sahající jim až po pás se převalila kolem nich. Pak jako by štíhlá vlčí loď tu nesmírnou tíhu ze sebe setřásla.

Pilně pracovali i veslaři určení ke střídání. Pomocí věder vylévali vodu přes boky lodi. Erak a Svengal se přivázali v nejvíc ohrožené části lodi každý z jedné strany bouřkového kormidla, což bylo mohutné kormidelní veslo o velikosti poloviny normálního vesla, které se v případě, jako byl tenhle, používalo místo malého kormidelního vesla. Mělo větší záběr, takže kormidelník mohl pomáhat veslařům otáčet příď lodi. Dnes k tomu byla zapotřebí síla obou mužů.

Zdálo se, že hluboko dole mezi vlnami vítr trochu ztrácí na síle. Will si chvatně vytíral sůl z očí, kašlal a vyplivoval mořskou vodu na palubu. Jeho oči se setkaly s Evanlyniným vyděšeným pohledem. Měl mlhavý dojem, že by ji měl nějak uklidnit. Nedokázal ale udělat ani říct vůbec nic. Nevěřil, že loď ještě jednu takovouhle vlnu vydrží.

A přece už byla další na cestě, a dokonce ještě vyšší než ta první. Z dáli postupovala obrovskou brázdou směrem k nim, mohutněla a vypínala se vysoko nad jejich hlavy, do větší výšky než hradby hradu Redmontu. Will se přitiskl tváří ke stěžni a cítil, že Evanlyn udělala totéž. Loď znovu zahájila svůj strašlivý pomalý výstup vzhůru po vlně.

Stoupali výš a výš, drápali se nahoru po vlně, veslaři napínali svaly k prasknutí a snažili se táhnout Vlčí vítr proti spojeným silám větru a moře. Než se vlna tentokrát zlomila, měl Will pocit, jako by loď na poslední chvíli svůj boj prohrála. Když se náhle řítila zpátky do jisté záhuby, v hrůze vytřeštil oči. Potom se hřeben vlny ohnul a vlna do nich prudce a ničivě narazila. Willa roztočila a smýkala s ním po palubě. Zastavila ho délka lana, jímž byl přivázaný. Něco ho bolestivě praštilo do obličeje a uvědomil si, že je to Evanlynin loket. Voda se přes něj s hukotem valila, pak příď znovu zamířila strmě dolů a Vlčí vítr zahájil další zběsilý pád po hřbetu vlny, valil se dolů a rozrážel mořskou vodu. Will už neměl sílu křičet. Jen tiše kvílel a plazil se zpátky ke stěžni. Podíval se na Evanlyn a zavrtěl hlavou. Bylo podle něj vyloučené, aby tohle přežili. Stejný strach viděl i v jejích očích.

Erak a Svengal u kormidla napínali síly, loď sklouzla k nejnižšímu bodu mezi vlnami, po obou stranách zádi vysoko vystříkly spousty vody a náraz otřásl celou kostrou lodi. Loď se rozkývala a opět se narovnala.

„Drží se dobře,“ křičel Svengal. Erak zamračeně přikyvoval. Ačkoli Willovi i Evanlyn naháněly vlny a vichřice hrozný strach, vlčí loď byla stavěna tak, aby dokázala čelit právě takto rozbouřenému moři. Ale i vlčí lodě měly své meze pevnosti. A Erak si byl vědom, že jestli budou překročeny, všichni zahynou.

„Ta poslední nás málem dostala,“ odpověděl. Loď už vlastně téměř začala klouzat zpátky dolů a jen díky tomu, že veslaři v posledním okamžiku zabrali, se přetáhla přes hřeben vlny.

„Budeme ji muset otočit a zkusit plout před bouří,“ rozhodl Erak. Svengal kývl na souhlas, s očima přimhouřenýma před větrem a slanou vodní tříští.

„Tak za touhle,“ řekl. Další vlna byla trochu nižší než ta, která je předtím málem zahubila. Jenže „nižší“ je ošidné slovo. Oba Skandijci pevně sevřeli kormidelní veslo.

„Zaberte, zatraceně! Zaberte!“ řval Erak na veslaře, když se vysoko nad jejich hlavy zvedla hora vody a Vlčí vítr nastoupil svůj další pomalý, nebezpečný výstup.

„To ne. Prosím, prosím, ať už je konec,“ kvílel Will, když ucítil, že příď jde zase vzhůru. Strach ho připravoval o všechny síly. Přál si jen jedno – aby bylo po všem. Jestli se to má stát, tak ať se loď už potopí. Všechno ať zmizí. Jen ať ta nesnesitelná trýzeň skončí. Slyšel, jak Evanlyn vedle něj úzkostně vzlyká. Objal ji jednou rukou, ale nedokázal udělat nic, co by ji uklidnilo.

Stoupali po vlně výš a výš, pak se ozval známý řev hroutícího se hřebene a do nich s hukotem udeřila vodní spousta. Potom příď projela hřebenem, pleskla o hřbet vlny a letěla dolů. Willovi se chtělo ječet úzkostí, ale krk měl rozbolavělý a došly mu síly. Vydal ze sebe jen slabé zavzlykání.

Vlčí vítr se zařízl do moře na úpatí vlny. Erak řval pokyny na veslaře. Čekala je krátká chvíle v závětří další blížící se vlny a to byl čas, kdy museli provést obrat.

„Na pravobok!“ křičel a rukou ukazoval směr otáčení pro případ, že by se jeho hlas nedonesl k někomu z veslařů vpředu – i když se o to vůbec nemusel strachovat.

Veslaři se zapřeli nohama o dřevěné výztuže. Ti na pravém boku lodi přitahovali držadla vesel zpět k sobě. Veslaři na levé straně tlačili vesla dopředu. Když se loď vyrovnala, zaburácel Erakův povel.

„Teď!“

Lopatky vesel se zanořily do vody, a zatímco jedna strana veslařů tlačila a druhá táhla, Erak se Svengalem plnou vahou nalehli na kormidlo. Dlouhá štíhlá loď se hladce otočila, skoro na místě, a vystavila záď větru a moři.

„A teď všichni najednou!“ křičel Erak a veslaři zabrali. Loď musela být rychlejší než moře ženoucí se za nimi, jinak by je voda zavalila. Erak krátce pohlédl na dva mladé araluenské zajatce, uboze schoulené vedle stěžně, ale pak je pustil z hlavy a dál se zabýval jen rychlostí lodi a držením kormidla. Kdyby udělal jedinou chybu, loď by se otočila na bok a to by byl jejich konec. Ujížděli lehčeji, to poznal. Ale na takové úvahy teď nebyl čas.

Z pohledu Willa a Evanlyn loď ještě pořád klesala a stoupala hrůzným způsobem – a od hřebene k nejnižšímu bodu překonávala výškový rozdíl padesáti stop. Teď se však dala lépe ovládat, pluli s mořem, už proti němu nebojovali. Will cítil mírné zklidnění pohybů lodi. Voda na ně dál stříkala a pravidelně je zalévala, ale děsivé klouzání dolů už skončilo. Loď nyní plynule plula po vodních masách, které se vzdouvaly pod a kolem ní, a Will si začínal myslet, že možná mají maličkou naději na přežití.

Bylo to však pouhé možná. Cítil, jak se mu při každé vlně, která loď vyzvedla, hrůzou svírají vnitřnosti. A pokaždé, když ten pocit zažíval, to mohlo být naposledy. Oběma rukama objal Evanlyn. Ucítil, jak se ho chytla kolem krku a svoji studenou tvář tiskne k jeho obličeji. A tak oba hledali a našli úlevu i odvahu jeden u druhého. Evanlyn vzlykala úzkostí. A Will také, jak si sám překvapeně uvědomil – a pořád dokola mumlal nesmyslná slova, volal Halta, Cuka, kohokoli, kdo by mohl slyšet a pomoct. Ale jak přicházela vlna za vlnou a Vlčí vítr se stále držel na hladině, nesnesitelná hrůza ustupovala a na její místo nastoupilo naprosté vyčerpání. Will nakonec usnul.

Po sedm dalších dní byla loď hnána neustále daleko na jih, ven z Úzkého moře až do Nekonečného oceánu. A Will s Evanlyn se choulili u stěžně: promáčení, vysílení, promrzlí. Ochromující strach ze smrti neopouštěl jejich mysli, ale postupně začínali věřit, že se jim snad podaří přežít.

Osmého dne vysvitlo slunce. Po pravdě řečeno bylo mdlé a pošmourné, ale bylo to slunce. Prudké stoupání a padání do hloubky ustalo a loď opět hladce klouzala po klidných vlnách.

Erak, s vousy i vlasy plnými soli, zatáhl unaveně za kormidelní veslo, loď opsala ladnou zatáčku a znovu zamířila k severu.

„Směr mys Bezpečí,“ přikázal své posádce.

Dvě

Zatímco se loupežníci hrnuli z lesa, aby obklíčili povoz, Halt nehnutě stál u mohutného kmene dubu.

Nijak se neskrýval, ale stejně ho nikdo neviděl. Což bylo zčásti díky skutečnosti, že lupiči se plně soustředili na svoji kořist, zámožného kupce a jeho ženu. A co se těch dvou týkalo, i jejich pozornost byla upřena jinam – s hrůzou zírali na ozbrojené muže obkličující jejich povoz.

Hlavně to však bylo díky maskovací pláštěnce, kterou měl Halt na sobě, s kapucí přetaženou přes hlavu tak, aby mu zakrývala tvář, a také díky tomu, že stál tiše a nehybně jako socha. Halt stejně jako všichni hraničáři věděl, že tajemství splynutí s okolím spočívá ve schopnosti nepohnout se, dokonce ani tehdy, když se zdá, že lidé hledí přímo na něj.

Věř, že tě nikdo nevidí, znělo jedno hraničářské pravidlo, a nikdo tě neuvidí.

Z lesa nyní vyšla statná postava celá v černém a blížila se k povozu. Halt na okamžik přimhouřil oči a pak si tlumeně povzdechl. Další marný pokus, pomyslel si.

Postava se trochu podobala Foldarovi, jehož Halt pronásledoval od konce války s Morgarathem. Foldar byl Morgarathův důstojník. Když jeho velitel zemřel a armáda polozvířecích wargalů se rozprchla, jemu se podařilo uniknout zajetí.

Foldar však nebyl žádné tupé zvíře. Byla to myslící a plánující lidská bytost – a do morku kostí zkažená a zlá. Pocházel z araluenské šlechtické rodiny a kvůli hádce o koně zavraždil své rodiče. Byl tehdy skoro ještě dítě a uprchl do Deštných a temných hor. Morgarath v něm rozpoznal spřízněnou duši a přijal ho. Nyní byl posledním členem Morgarathovy bandy, který byl dosud naživu, a král Duncan rozhodl, že jeho chycení a uvěznění je pro ozbrojené síly království prvořadým úkolem.

Svízel byla v tom, že Foldarovi napodobitelé se objevovali všude jako houby po dešti. Obvykle to byli obyčejní loupežníci jako tenhle. Používali Foldarovo jméno a jeho hrůznou pověst, aby nahnali svým obětem strach a snadněji je oloupili. A pokaždé, když se objevili další, Halt a jeho druhové hraničáři museli ztrácet čas pátráním po nich. Halt cítil, jak v něm pomalu začíná kypět žluč kvůli času promarněnému takovými zbytečnostmi. Měl na práci důležitější věci. Dal slib a chtěl ho dodržet a hlupáci jako tenhle mu v tom bránili.

Falešný Foldar stál u povozu. Černý plášť s vysokým límcem se vzdáleně podobal plášti, který nosil Foldar. Jenže Foldar si potrpěl na parádu a plášť měl z dokonale černého sametu a hedvábí, zatímco tohle byla obyčejná vlna, špatně obarvená a na několika místech flekatá, s límcem z nahrubo vydělané černé kůže.

I klobouk onoho muže byl špinavý a zle pomačkaný. Černé labutí péro, které mělo klobouk zdobit, bylo ohnuté, jak ho zřejmě přisedl nějaký nepozorný loupežník. Muž promluvil a jeho těžký venkovský přízvuk a hovorové výrazy mařily snahu napodobit Foldarův posměvačný hlas i nedbalou výslovnost.

„Tak slezou z toho vozejčku, vašnosto a dámo,“ vyzval je a vysekl nemotornou poklonu. „A nebojej se, paninko, vznešenej Foldar nikdá neublíží takový krasotince.“ Pokusil se o jízlivý smích. Vyšlo mu z toho spíše nepovedené zakdákání.

„Paninka“ byla všechno možné, jen ne krasotinka. Už dávno nebyla mladá, byla dost při těle a hezká nebyla ani trochu. Jenže to neznamená, že si zaslouží prožívat takovouhle hrůzu, zachmuřeně si pomyslel Halt. Odtahovala se od černě oděné postavy a kvičela strachy. „Foldar“ udělal další krok vpřed a jeho hlas zazněl drsněji a výhrůžněji.

„Tak ven, milostpaninko!“ houkl. „Nebo jim podám uši toho jejich mužíčka!“

Pravá ruka mu sjela k jilci dlouhé dýky za opaskem. Žena hlasitě zaječela a zalezla ještě hlouběji do vozu. Je jí muž, vyděšený stejně jako ona, ji v obavách o svoje uši vystrkoval ven.

To stačí, řekl si Halt. Ujistil se, že se nikdo nedívá směrem k němu, vložil šíp do tětivy, jediným úsporným pohybem napjal luk, zamířil a vystřelil.

„Foldar“, pravým jménem Rupert Gubblestone, měl dojem, jako by se něco kolem mihlo, přímo jemu před nosem. Pak cosi mocně zatáhlo za zvednutý límec jeho pláště a on se najednou octl připíchnutý k vozu černým šípem drnčícím ve dřevě. Vyděšeně zakvičel, ztratil rovnováhu a zapotácel se. Před pádem ho zachránil límec pláště, který ho teď ovšem začal škrtit.

Ostatní lupiči se otočili a pátrali, odkud šíp přilétl. Halt odstoupil od stromu. Polekaným lumpům se ale zdálo, že vystoupil z nitra mohutného dubu.

„Královský hraničář!“ zavolal Halt. „Složte zbraně.“

Bylo tam deset mužů, všichni ozbrojení. Ani jednoho z nich nenapadlo neuposlechnout příkazu. Nože, meče, kyje, vše s rachotem padalo k zemi. Na vlastní oči právě viděli příklad hraničářského černokněžnictví: hrozivá postava vykročila rovnou z kmene vzrostlého dubu. Dokonce i teď bylo těžké ho pořádně vidět, protože divná pláštěnka, kterou měl na sobě, se na pozadí lesa míhala před očima. A kdyby na jejich zkrocení nestačila čarodějná moc, byl tu i mnohem hmatatelnější důvod – velký luk s dalším černě opeřeným šípem připraveným v tětivě.

„Na zem, lehnout na břicho! Všichni!“ Slova na ně dopadala jako rány bičem a oni se všichni vrhali k zemi. Halt ukázal na jednoho z nich, kluka s umouněným obličejem, jemuž nemohlo být víc než patnáct let.

„Ty ne!“ rozkázal Halt a kluk, už na kolenou a na rukou, zaváhal. „Sebereš jim opasky a svážeš jim ruce za záda.“

Kluk několikrát ustrašeně kývl a potom se přesunul k prvnímu ze svých ležících kumpánů. Zaraženě vyslechl další Haltovo upozornění.

„Svaž je pevně!“ varoval Halt. „Jestli najdu jen jeden volný uzel, tak...“ krátce se odmlčel při hledání vhodné hrozby a pak pokračoval: „tak tě zavřu tamhle do toho dubu.“

To by mělo zabrat, pomyslel si. Dobře věděl, jak na nevzdělané venkovany zapůsobilo jeho nevysvětlitelné vystoupení z kmene stromu. Tenhle chytrý tah použil už mnohokrát předtím. Viděl, jak chlapcův obličej pod vrstvou špíny strachy zesinal, a poznal, že hrozba se neminula účinkem. Obrátil svoji pozornost ke Gubblestonovi. Falešný Foldar slabě pocukával za pruh kůže, na kterém držel jeho plášť a který ho vytrvale rdousil. Obličej měl rudý a oči mu vylézaly z důlků.

Vylezly ještě víc, když Halt vytasil velký saxonský nůž.

„Jen klid,“ rozzlobeně řekl Halt. Rychle přeťal pás kůže a náhle osvobozený Gubblestone se svalil na zem jako pytel. Vypadal tam spokojeně, hlavně byl mimo dosah blýskavého nože. Halt pohlédl na osazenstvo povozu. V jejich tvářích se zračila nesmírná úleva.

„Jestli chcete, můžete klidně pokračovat v cestě,“ řekl jim přívětivě. „Tihle lumpové už vás nebudou obtěžovat.“

Kupec se zastyděl při vzpomínce, jak vystrkoval manželku z vozu, a křikem se snažil zakrýt své rozpaky.

„Zasluhují pověsit, hraničáři! Pověsit, to říkám já! Vyděsili moji ubohou ženu a dokonce ohrožovali i mě samotného!“

Halt lhostejně hleděl na kupce, dokud se svým výlevem neskončil.

„Ještě horší je,“ poznamenal tiše, „že jsem kvůli nim marnil čas.“

„Odpověď zní ne, Halte,“ řekl Crowley. „Stejně jako když ses ptal posledně.“

Starý přítel před ním stál a Crowley vnímal zlost v každém nervu jeho těla. Crowley neměl radost z toho, co musel udělat. Jenže rozkazy jsou rozkazy a on jako velitel hraničářů musel prosazovat jejich plnění. A Halt, jako všichni hraničáři, byl povinen se jimi řídit.

„Vždyť mě nepotřebuješ!“ vybuchl Halt. „Jen ztrácím čas honěním falešných Foldarů po celém království, místo abych hledal Willa!“

„Král rozhodl, že Foldar je náš úkol číslo jedna,“ připomněl mu Crowley. „Dřív nebo později najdeme toho pravého.“

Halt odmítavě mávl rukou. „A ty máš čtyřicet devět dalších hraničářů, kteří tu práci můžou udělat!“ prohlásil. „Pro dobré nebe, to by mělo stačit.“

„Král Duncan těch dalších čtyřicet devět potřebuje jinde. A chce tebe. Věří ti a spoléhá na tebe. Jsi nejlepší, koho máme.“

„Já už jsem svoje udělal,“ odvětil Halt tiše a Crowley věděl, jak přetěžké pro něj bylo ta slova vyslovit. Věděl i to, že sám udělá nejlíp, když odpoví mlčením – mlčením, které bude Halta nutit, aby vymýšlel další důvody, což, jak Crowley věděl, Halt nesnášel.

„Království je tomu chlapci zavázáno,“ prohlásil Halt s trochu větší jistotou v hlase.

„Ten kluk je hraničář,“ namítl Crowley chladně.

„Učeň,“ opravil ho Halt a Crowley vyskočil ze židle tak prudce, že se převrátila.

„Hraničářský učeň má stejné povinnosti jako každý hraničář. Vždycky to tak bylo, Halte. Zákon je pro všechny hraničáře stejný: království nade vše. Je to naše přísaha. Tys ji složil. Já ji složil. A stejně tak i Will.“

Mezi oběma muži zavládlo hněvivé ticho, které bylo tím horší, že řadu let byli přátelé a druhové v boji. Crowley si uvědomoval, že právě Halt je zřejmě jeho nejbližší přítel. Nyní tu stáli proti sobě a vyměňovali si hořká slova a rozčilené názory. Sáhl za sebe a zvedl povalenou židli. Potom udělal smířlivé gesto směrem k Haltovi.

„Podívej,“ řekl mírnějším hlasem, „pomoz mi jenom dotáhnout tu věc s Foldarem. Dva měsíce, možná tři, pak se vydáš za Willem s mým požehnáním.“

Halt nesouhlasně vrtěl hlavou dřív, než Crowley stačil domluvit.

„Za dva měsíce už může být mrtvý. Nebo prodaný do otroctví a navždy ztracený. Musím začít teď, dokud je stopa ještě teplá.“ Krátce se odmlčel a hlasem plným zoufalství dodal: „Slíbil jsem mu to.“

„Ne,“ pronesl Crowley a znělo to neodvolatelně. Když to Halt uslyšel, napřímil se.

„Tak půjdu ke králi,“ prohlásil.

Crowley sklopil oči ke stolu.

„Král tě nepřijme,“ řekl přímo. Vzhlédl a v Haltových očích spatřil překvapení a zklamání.

„Nepřijme? On mě odmítá?“ Po více než dvacet let byl Halt jedním z nejbližších králových důvěrníků a měl trvale povolený přístup do královských komnat.

„Ví, co bys od něj žádal, Halte. Nechce tě odmítnout, takže tě odmítá přijmout.“

Z Haltových očí zmizelo překvapení a zklamání. Místo nich nastoupil vztek. Hořkost a vztek.

„Tak to ho budu muset přimět, aby změnil názor,“ řekl tiše.

Tři

Jakmile vlčí loď obeplula ostroh a dostala se pod ochranu zátoky, mohutné vzdouvání moře ustalo. Dlouhý skalnatý výběžek zkrotil sílu větru i vln, takže hladina byla plochá a klidná a čeřila ji pouze vidlicovitá stopa vlčí lodě.

„Tohle je Skandie?“ zeptala se Evanlyn.

Will rozpačitě krčil rameny. Rozhodně to nevypadalo tak, jak očekával. Na pobřeží bylo pouze několik polorozpadlých chatrčí, ani známky po nějakém městě. A žádní lidé.

„Nevypadá, že by byla nějak velká, viď?“ řekl.

Svengal stál nedaleko, smotával lano a smál se jejich nevědomosti.

„Tohle není Skandie,“ poučil je. „Jsme sotva v polovině cesty do Skandie. Tohle je Skorghijl.“

Když viděl jejich nechápavé výrazy, vysvětloval dál. „Teď nemůžeme doplout až do Skandie. Ta bouřka v Úzkém moři nás moc zdržela, takže už přišlo období letních bouří. Počkáme tady, než se přeženou. Proto jsou tu ty chaty.“

Will se pochybovačně zadíval na nuzné dřevěné chýše. Vypadaly nevesele a neútulně.

„Jak dlouho budeme čekat?“ zeptal se. Svengal pokrčil rameny.

„Šest neděl, dva měsíce. Kdo ví?“ S kotoučem lana navlečeným na rameni odešel a oba mladí lidé si zkoumavě prohlíželi nové prostředí.

Skorghijl bylo pusté a odpudivé místo. Holé skály, strmé žulové útesy a kousek rovného pobřeží, kde se krčily sluncem a solí vybělené chatrče. Nikde v dohledu nebyl žádný strom ani kousek zeleně. Na okrajích útesů se místy bělal sníh a led. Zbytek tvořila žula a břidlice, černá a matně šedá. Tenhle malý skalnatý svět vypadal, jako by z něj nějací skandijští bohové důkladně odstranili všechny barvy.

Veslaři už nemuseli bojovat se zpětným pohybem vln, takže bezděčně zpomalili. Loď klouzala zátokou ke kamenitému pobřeží. Erak kormidloval a udržoval loď ve směru přímo ke břehu, až konečně lodní kýl zaskřípal na oblázcích a vlčí loď se poprvé po mnoha dnech zastavila.

Will s Evanlyn si stoupli na vratké nohy. Loď duněla tupými údery dřeva o dřevo, protože veslaři vytahovali a ukládali vesla. Erak omotal páku kormidla koženým řemenem a zajistil ji, aby s ní příliv a odliv netloukl ze strany na stranu. Letmo pohlédl na oba zajatce.

„Jděte na břeh, jestli chcete,“ řekl jim. Nebylo vůbec nutné je nějak omezovat v pohybu nebo hlídat. Skorghijl byl ostrov, v nejširší části měřil jen něco málo přes míli. S výjimkou tohoto dokonalého přírodního přístavu, který byl útočištěm skandijských lodí v období letních bouří, tvořila pobřeží Skorghijlu nepřerušovaná řada rozeklaných útesů strmě se svažujících do moře.

Will s Evanlyn se ubírali k přídi a míjeli Skandijce, kteří z krytého prostoru pod střední částí paluby vykládali sudy s vodou a slabým pivem a žoky se sušenými potravinami. Will přelezl hrazení, pověsil se na něj za ruce, po chvíli se pustil a seskočil na břeh. Loď najela na pobřeží a příď měla vysoko zdviženou, takže dopadl na kamení ze značné výšky. Otočil se, aby pomohl Evanlyn, ale ta právě dopadla vedle něj.

Nejistě stáli na břehu.

„Můj bože,“ zašeptala Evanlyn. Měla pocit, že se kymácí a že pevná zem se jí pod nohama pohybuje a zvedá. Zapotácela se a klesla na kolena.

Will na tom nebyl o nic lépe. Nepřetržité houpání sice ustalo, ale zdálo se, že pevnina se pod nohama vzdouvá a kolébá. Musel se rukou opřít o prkna lodního bednění, aby neupadl.

„Co je to?“ ptal se Evanlyn. Zíral na zem pod svýma nohama v očekávání, že uvidí, jak z ní vyrůstají pahorky a kopečky. Byla však plochá a nehybná. Cítil, jak se mu žaludek svírá prvními náznaky nevolnosti.

„Hej pozor tam dole!“ varoval hlas shora a vedle Willa žuchl na oblázky pytel sušeného hovězího masa. Zvedl hlavu, mírně zavrávoral a pohlédl do rozesmátého obličeje jednoho z členů posádky.

„Dostali jste suchozemskou nemoc, co?“ oslovil je, nikoli zcela bez soucitu. „Za pár hodin to bude zas dobrý.“

Willovi se točila hlava. Evanlyn se podařilo vstát. Pořád se s ní všechno houpalo, ale aspoň že jí nebylo tak špatně jako Willovi. Vzala ho za ruku.

„Pojď,“ vybídla ho. „Tam nahoře u chat jsou lavice. Bude nám líp, když si sedneme.“

A vrávoravě klopýtali přes kamenité pobřeží k dřevěným lavicím a stolům postaveným před chatami.

Will s povděkem klesl na lavici, lokty si opřel o kolena a složil hlavu do dlaní. Žalostně zahekal, když se přihlásila další vlna nevolnosti. Evanlyn na tom byla o malinko lépe. Hladila ho po rameni.

„Čím to je?“ nechápala.

„Stává se to, když jste nějakej čas na lodi.“ Za jejich zády stál jarl Erak. Přes rameno měl přehozený žok se zásobami, shodil ho na zem před dveře jedné chaty a slabě hekl úlevou.

„Vaše nohy,“ pokračoval, „si prostě myslí, že jsou ještě pořád na palubě lodi. Proč, to nikdo neví. Za pár hodin vám zas bude dobře.“

„Neumím si představit, že by mi někdy ještě mohlo být dobře,“ zuboženě zareptal Will.

„Ale bude,“ ujistil ho Erak. „Rozdělejte oheň,“ nařídil a ukázal palcem za sebe ke kruhu začouzených kamenů vedle nejbližší chaty. „Bude vám líp, když budete mít v žaludku trochu teplého jídla.“

Při zmínce o jídle Will zaúpěl. Nicméně se mátožně zvedl z lavice a vzal křesací kámen a ocílku, které mu Erak podával. Přesunuli se s Evanlyn k ohništi. Stála u něj hranička naplaveného dříví vysušeného sluncem a solí. Některé kusy se daly snadno lámat holýma rukama a Will je začal uprostřed kruhu z kamenů stavět do špičky.

Evanlyn pro změnu sbírala chomáčky suchého mechu, aby je mohli použít na podpal. Ani ne za pět minut měli vesele praskající ohýnek a jeho plamínky olizovaly větší kusy dřeva, které teď přiložili.

„Jako za starých časů,“ řekla tiše Evanlyn a krátce se usmála. Will se k ní rychle otočil a taky se usmál. Velice zřetelně mu před očima vyvstal Morgarathův most i ohně, které na něm zapálili a které lačně stravovaly dehtovaná lana a pryskyřicí nasáklá borová prkna. Zhluboka vzdychl. Kdyby se měl rozhodovat znovu, zachoval by se úplně stejně. Ale litoval, že do toho zapletl Evanlyn. Litoval, že se dostala do zajetí s ním.

Zároveň s tou lítostí ho však napadlo, že Evanlyn je jediný paprsek světla v jeho nynějším bídném životě, a že kdyby si přál, aby tu nebyla, připravil by se o jediný kousíček radosti, který má.

Byl z toho zmatený. Překvapeně si uvědomil, že kdyby tu s ním nebyla, život by skoro neměl cenu. Lehce se dotkl její ruky. Opět na něj pohlédla a tentokrát to byl on, kdo se usmál jako první.

„Udělala bys to znovu?“ zeptal se jí. „Víš, ten most a to všechno?“

Evanlyn tentokrát neodpověděla úsměvem. Na pár vteřin se vážně zamyslela a pak řekla: „Bez váhání. A ty?“

Will přikývl. Pak si opět povzdechl při pomyšlení na všechno, co museli opustit.

Erak jejich krátký rozhovor nepozorovaně vyslechl. Pokyvoval hlavou. Je pro ně pro oba dobře, že mají kamaráda, pomyslel si. Až se dostanou do Hallasholmu a k Ragnakovu dvoru, čeká je těžký život. Budou prodáni jako otroci a jejich život bude jen tvrdá práce do úmoru a bez konce. Jeden trýznivý den za druhým, celé měsíce, rok za rokem. Při takovém životě jim kamarád přijde vhod.

Tvrdit, že Erak měl ty dva mladé lidi rád, by bylo příliš nadnesené. Ale získali si jeho uznání. Skandijci byli válečníci, kteří si nade vše cenili hrdinství a chrabrosti v boji. A Will i Evanlyn prokázali odvahu, když zničili Morgarathův most. Ten kluk, pomyslel si, je hotový bojovník. Tím malým lukem kosil wargaly jako kuželky. Erak asi nikdy neviděl rychlejší a přesnější střelbu z luku. Hádal, že to bude výsledek hraničářského výcviku.

I ta holka projevila hromadu odvahy. Napřed musela zařídit, aby se oheň na mostě pořádně rozhořel, a potom, když šel kluk k zemi omráčený kamenem, který tak šikovně hodil Nordel, se snažila popadnout luk a střílet.

Bylo těžké nemít s nimi soucit. Oba jsou tak mladí, měli by toho ještě hodně před sebou. Eraka napadlo, že až dorazí do Hallasholmu, pokusí se jim všechno co nejvíc usnadnit. Jenže toho asi moc nezmůže. Pak se dopáleně otřásl a zahnal slabošskou náladu, která na něj sedla.

„Zatraceně, co tady fňukám!“ zahučel sám pro sebe. Všiml si, že jeden z veslařů se pokouší ztopit pěkný kus masa z nedalekého žoku se zásobami. Nenápadně se přikradl za něj a nakopl ho do zadnice tak prudce, až muž nadskočil.

„Dej ty zlodějský pracky pryč!“ zavrčel. Potom s hlavou sehnutou, aby se neuhodil o zárubeň, vešel do temné, kouřem čpící chaty, aby si pro sebe zabral nejlepší kavalec.

Čtyři

Krčma byla malé, ubohé doupě s nízkým stropem, plné kouře a nijak zvlášť čisté. Stála však blízko řeky, kam připlouvaly velké lodě přivážející zboží určené pro obchod se sídelním městem, a tak tu obvykle bylo velmi rušno.

I když právě teď tu moc živo nebylo. Důvod, proč obchody dočasně vázly, byl usazený u jednoho z pobryndaných stolů nedaleko krbu. Nyní zaměřil pohled žhnoucích očí pod hustým obočím na krčmáře a prázdným korbelem třískl do hrubých borových prken stolu.

„Je prázdný,“ rozčiloval se. Nepatrně ztěžklý jazyk krčmáři připomněl, že to bude poosmé nebo podeváté, co korbel naplní lacinou ostrou pálenkou prodávanou v přístavních krčmách, jako je tahle. Kšeft je kšeft, povzdechl si krčmář. Ale z tohohle hosta koukaly spíš potíže a krčmář si vroucně přál, aby odešel a dělal potíže někde jinde.

Když malý muž přišel a začal s takovou vervou popíjet, pravidelné osazenstvo krčmy neomylně vycítilo, že se blíží malér, a většina vyklidila pole. Zbyla jen hrstka. Jeden z nich, hromotlucký přístavní nosič, se na malého chlapíka zadíval a usoudil, že s ním bude snadné pořízení. Ale i když byl malý a třeba i opilý, podle šedozelené pláštěnky a pouzdra s dvěma noži na levém stehně bylo zřejmé, že je hraničář. A s hraničáři, jak uzná každý soudný člověk, není radno si zahrávat.

Přístavní nosič se o tom přesvědčil na vlastní kůži. Boj netrval ani dvě vteřiny a už ležel v bezvědomí na zemi. Jeho společníci se překotně odebrali jinam, někam, kde by našli přátelštější a bezpečnější prostředí. Hraničář přihlížel jejich úprku a ukázal, že chce znovu dolít. Krčmář překročil nosiče, bázlivě naplnil hraničářův korbel a pak se rychle stáhl k výčepnímu pultu, kde se cítil jistější.

Pak začaly ty pravé potíže.

„Doneslo se mi,“ prohlásil hraničář a snažil se pečlivě vyslovovat jako člověk, který si uvědomuje, že moc pil. „Doneslo se mi, že náš dobrý král Duncan, vládce našeho království, není nic víc než obyčejný bačkora.“

Pokud předtím v krčmě něco viselo ve vzduchu, nyní ten vzduch zhoustl napětím. Pár zbývajících hostí upřelo oči na malou postavu u stolu. Hraničář se rozhlédl a přes rty mu mezi prokvetlou bradou a knírem přeběhl sotva viditelný úsměšek.

„Bačkora. Zbabělec. A hlupák,“ prohlásil zřetelně.

Nikdo se ani nepohnul. Tohle byly nebezpečné řeči. Takhle veřejně urážet a tupit krále, to by u obyčejných obyvatel království znamenalo závažný přestupek. U hraničáře, člena zvláštního královského sboru, který byl pod přísahou, se to téměř rovnalo zradě. Přítomní se ustrašeně dívali jeden na druhého. Pár zbylých hostů by nejraději potichu zmizelo. Něco v hraničářově klidném výrazu jim však sdělovalo, že už je pozdě. Všimli si také, že dlouhý luk, opřený o stěnu za jeho zády, je připravený ke střelbě. A toulec vedle něj se ježil šípy. Věděli, že za prvním, kdo by se pokusil odejít hlavními dveřmi, by rychle vylétl šíp. A všichni také věděli, že hraničáři, dokonce i opilí hraničáři, téměř nikdy neminou cíl.

Jenomže zůstat uvnitř, když hraničář nadává a spílá králi, bylo stejně nebezpečné. Kdyby se někdy někdo dověděl, co se tu dělo, jejich mlčení by mohlo být považováno za tichý souhlas.