František Bártík

TÁBOR VOJNA

ve sv ě tle vzpomínek bývalých vězňů

Vyšehrad

© František Bártík, 2008

ISBN 978-80-7021-938-6

...žádná p ř ekážka nebyla tak velká, aby nebyla p ř ekonána nutností uranové t ě žby.

(Tomí č ek, R.: T ě žba uranu v Horním Slavkov ě , Sokolov 2001, s. 201.)

ÚVOD

Níže předkládaná práce přináší svědectví o neslavné kapitole těžby uranové rudy na území České republiky, a to o nasazení nesvobodných pracovních sil. Kniha je rozdělena na tři části. První z nich se věnuje jednotlivým obdobím tábora Vojna - od éry zajateckého tábora pro německé válečné zajatce přes tábor nucené práce a nakonec je pojednáno o nápravně pracovním táboře s periodickým členěním jeho vývoje. Vzhledem k rozsahu knihy se nejedná o komplexní zachycení historie tábora, ale o vybrané kapitoly z jeho existence. S ohledem na cílového čtenáře jsou vybrány zajímavé případy, jako jsou pokusy o útěk apod. Další část knihy se věnuje kauze BUNKR od jejího vzniku přes polistopadové řešení případu až po jeho definitivní tečku. Tato část přináší cenná svědectví o době nejtěžších represí na táboře Vojna a zároveň dokumentuje „polistopadové" vyrovnání se s minulostí. Třetí část zachycuje historii tábora Vojna na Příbramsku zejména ve světle vzpomínek pamětníků. Jsme si vědomi jisté nevyváženosti, která je dána problémem objektivnosti podaných svědectví s odstupem několika desetiletí.

Během druhé světové války se začaly velmi zřetelně rýsovat linie konfliktu mezi Sovětským svazem a západními spojenci, který je znám pod označením studená válka. V březnu 1945 byl proveden těžký spojenecký bombový útok na Oranienburg poblíž Berlína. Cílem útoku byl závod na zpracování uranu Auergesellschaft a zásoby uranu tamějšího kuratoria. Když do městečka vpochodovala Rudá armáda, poznala, že útok nebyl ani tak určen Němcům, ale Sovětům, aby do jejich rukou nepadly německé uranové zásoby a technologie s dokumentací. Sovětský atomový projekt začal až v roce 1943 a do této doby o mnoho nepostoupil, což v neposlední řadě souviselo se Stalinovou skepsí vůči této nové technologii.

Po svržení bomb na Hirošimu a Nagasaki v srpnu 1945 se Sovětský svaz cítil ohrožen v pozici vítěze války, neboť nevlastnil „absolutní zbraň". Výrobě atomové zbraně podřídil SSSR veškeré úsilí (koncem roku 1948 disponoval tisíci tunami uranu, což bylo v této době odpovídající množství pro výrobu atomové zbraně; první sovětská atomová bomba vybuchla u Semipalatinska dne 29. 8. 1949). „Absolutní zbraň" v amerických rukou donutila Stalina, aby přehodnotil nejen zahraniční, ale i vnitřní politiku. Ze strany SSSR byla vyvíjena maximální snaha dostihnout vojensky USA a poté je i předstihnout. Stalin v prvé fázi závodu ve zbrojení neměl žádný jiný zdroj uranu než jáchymovský uran, což velmi podstatně ovlivnilo sovětský atomový projekt. V Jáchymově se nacházelo jediné otevřené uranové ložisko v utvářející se sféře sovětského mocenského vlivu. V přehodnocení sovětské politiky si i Československo našlo své místo. Dne 23. 11. 1945 byla podepsána Dohoda mezi vládou Svazu sovětských socialistických republik a vládou Československé republiky o rozšíření těžby rud a koncentrátů v Československu, obsahujících radium a jiné radioaktivní prvky, jakož i o jejich dodávkách do Svazu sovětských socialistických republik. Tuto dohodu podepsal ministr zahraničního obchodu (národní socialista) Hubert Ripka a za SSSR náměstek ministra zahraničního obchodu Ivan Bakulin. Hodnocení této dohody je dosti problematické a ještě dnes záměrně zkreslované. Byla to smlouva pro ČSR tak výhodná, že by se v dějinách mezistátních dohod sotva našla obdobná. Co to prakticky znamenalo? Geologický průzkum v ČSR do roku 1960 ze 100 % plně hradil SSSR, do roku 1980 z 50 %. Do roku 1959 hradil SSSR veškeré výlohy na náš uran, a to včetně investičních nákladů, nákladů na občanskou vybavenost, byty, závodní stravování a dalších nevýrobních výdajů. K tomu ČSR ještě dostávala nejprve 15 % a později 10 % zisku. SSSR nám poskytl bezúročnou půjčku na dobu patnáct let, kterou jsme spláceli uranovou rudou. Otázkou zůstává určení její ceny. Další názor na podepsanou smlouvu byl takový, že udělala z ČSR banánovou republiku, protože po celou dobu, až do roku 1990 se v podstatě za nevýhodných podmínek odvážel - neřeknu prodával - odvážel veškerý uran do SSSR... Fakticky smlouva znamenala, že již před únorem 1948 bylo znárodněno jakékoliv podnikání v tomto odvětví. ČSR se dobrovolně vzdala možnosti volně disponovat s částí svého nerostného bohatství ve prospěch SSSR; dohoda se týkala i nalezišť do této doby neobjevených. Jelikož v této době je „uran" tabu, nejsou o této dohodě dokonce informováni ani všichni členové vlády. (K velmi kuriózní situaci došlo dne 17. 1. 1946 na první schůzi pléna OSN v Londýně. Československou stranu na této schůzi zastupoval Jan Masaryk. V klíčové části projevu prohlásil, že věda by měla být v rámci OSN chráněna proti zneužití a zbrojní průmysl včetně nejnovějších vynálezů by měl být pod kontrolou OSN. Mluvím s určitou znalostí tohoto předmětu, protože naše doly na radium v Jáchymově byly mezi prvními, které sloužily lidstvu dodávkami radia pro léčebné účely ... A mohu zde, v naprosté pokoře, ale s hlubokým přesvědčením vyslovit naději, o které vím, že vy všichni sdílíte, že ani jedna částice uranu vyrobená v Československu nebude nikdy použita pro hromadné ničení a zkázu. (potlesk) My v Československu chceme, aby náš uran byl použit naprosto naopak - aby stavěl, chránil a učinil naše životy bezpečnější a výkonnější. K tomuto účelu chceme věnovat naše doly na radium. Prosím, abyste nám pomohli. Jeho návrhem na mezinárodní inspekci uranových dolů byli nejen Fierlinger a Gottwald, ale i Stránský a Šrámek zděšeni. Fierlinger obratem Masarykovi sdělil, že předsednictvo vlády se obává velmi nepříjemných politických důsledků, neboť je nepřípustné, abychom se nechali zavléci do podobných diskuzí, v nichž si musíme ukládat rezervu s ohledem na svoje závazky vůči SSSR, které mají zůstat tajnými. Masaryk nabídl svoji rezignaci na funkci vedoucího delegace i na ministra zahraničních věcí - vedení delegace bylo předáno Ripkovi.)

Již od počátku roku 1946 se stal osud uranového průmyslu pro západní svět hlavním signálem o směru československé zahraniční politiky. K 1. 1. 1946 byl v souladu se zněním smlouvy založen národní podnik Jáchymovské doly v Jáchymově. Ředitelem podniku se stává lidovec ing. Bohuslav Hegner. Tento muž se stal obětí vykonstruovaného procesu. Celá akce se jmenovala BUDOVÁNÍ a zahájili ji společně operativci útvaru SNB Jeřáb a příslušníci III. sektoru velitelství StB (1. oddělení, referát uran). Při následném vyšetřování se příslušníci StB ve věznici StB v Jáchymově dopouštěli na vyslýchaných fyzického násilí. Bývalý vedoucí vyšetřovací skupiny příslušníků III. sektoru velitelství StB Bohuslav Lejsek uvedl v roce 1963 před zvláštní komisí MV: Viděl jsem mnohé předměty jako rákosky, hadice a myslím pendreky a důtky, o kterých se soudruzi vyjadřovali jako o pravdomluvech. Např. ing. Stanislav Chmela byl po výsleších (byly mu vyraženy všechny zuby horní čelisti, vyhrožováno fyzickou likvidací a zatčením jeho manželky) donucen k doznání. Byl odsouzen k trestu smrti, který mu byl později změněn v doživotí, ostatní členové skupiny dopadli podobně nebo jen o něco lépe. V roce 1954 byla provedena revize procesu a členové skupiny byli omilostněni prezidentem republiky. Akce BUDOVÁNÍ byla jednou z odnoží tzv. protistátního spikleneckého centra Rudolfa Slánského. V této souvislosti je třeba uvést, že ing. Bohuslav Hegner, na rozdíl od ostatních členů skupiny, byl propuštěn až v květnu 1960 ve svých osmašedesáti letech.

Uranový průmysl byl téměř dvacet let řízen československo-sovětskou správou. Provoz dolů byl utajován jak před veřejností, tak i před vládou a členy komunistického vedení až do roku 1955 (Klement Gottwald si vyhradil, aby jáchymovská komise jednala pouze s ním). Až do roku 1955 bylo řízení těžby na všech stupních výhradně v rukou sovětských poradců. Mezi československou a sovětskou správou Jáchymovských dolů vznikaly

Bohuslav Hegner, osobní spis v ě zn ě . (NA, SSNV)

zejména v prvních letech různé spory, ze kterých vyplynuly dva důsledky -členové československé komise se nepodíleli na řízení podniku; sovětští členové komise zaváděli různé zvyklosti, které byly v rozporu s naším právním řádem. V jáchymovském revíru se od roku 1946 rozvíjely a uplatňovaly metody charakteristické pro sovětskou totalitní moc - nasazení velkého objemu prací, nadřazení plánu skutečné efektivnosti a výsledkům prací, náhrada nedostatečné mechanizace velkým počtem manuálních pracovníků s primitivním nástrojovým vybavením, uplatnění nucených prací, malý ohled na bezpečnostní a zdravotní podmínky... O výsledku hovoří vysoké náklady na těžbu, zbytečně vynaložené investice, zmařené životy a zdraví lidí.

Rozsah a tempo uranového průmyslu překračovaly možnosti československého hospodářství a rozvíjely se na úkor jiných ekonomických úseků. Jáchymovské doly potřebovaly pracovní síly, které by se podílely na těžbě uranové rudy pro SSSR. Nedostatek pracovníků byl kritický, neboť se otevírala stále nová kutiska, ve kterých ale neměl kdo pracovat. Kromě kmenových (civilních) zaměstnanců Jáchymovských dolů, n. p., se na produkci uranové rudy podílely i nesvobodné pracovní síly v podobě německých válečných zajatců, chovanců TNP a odsouzených ve výkonu trestu.

Z bývalých táborů zřízených při uranových dolech je dnes zachován již jen jediný - tábor Vojna nacházející se poblíž Příbrami. Tábor je unikátní tím, že se v jeho areálu dochovaly některé původní stavby, a mimo jiné také tím, že prošel všemi etapami zneužívání nesvobodných pracovních sil k produkci uranu po roce 1945.

TÁBOR VOJNA

ZAJATECKÝ TÁBOR

Počátky nedobrovolné práce nesvobodných sil v podobě německých válečných zajatců v rámci uranového průmyslu představovaly dva dřevěné baráky obehnané ostnatým drátem u dolů Bratrství a Rovnost na Jáchymovsku. Do nich byla na konci zimy 1946 umístěna první stovka německých válečných zajatců. Na Rovnosti, kde se skupina osmdesáti zajatců brzy rozrostla na 250 osob, byl vybudován za jejich pomoci tábor skládající se z dřevěných baráků. Zajatecký tábor Bratrství byl dokončený 31. 7. 1947 -podle funkce, kterou plnil v soustavě zajateckých táborů, byl nazván Centrální (Ústřední). Na jaře a v létě 1947 byly vystavěny další tábory u šachet Svornost a Eliáš na Jáchymovsku a Prokop na Slavkovsku.

Kromě jáchymovské oblasti ve výše uvedeném období působily nesvobodné pracovní síly ve slavkovském a v příbramském prostoru. Hlavní pracovní silou na výstavbě tábora Vojna na Příbramsku byli němečtí váleční zajatci; ti sem byli dovezeni po roce 1947 jako stavební skupina. V rámci tábora Vojna existoval trestný tábor (viz níže). V letech 1946-1949 se v lokalitách těžby uranové rudy nacházelo celkem devět zajateckých táborů (ke zmíněným sedmi ještě patří Mariánská a Vršek na Jáchymovsku).

V září 1947 bylo nasazeno k těžbě uranové rudy kolem dvou tisíc zajatců - do této doby bylo vypraveno celkem pět transportních vlaků ze zajateckých táborů ležících v ivanovské, brjanské a jaroslavské oblasti. (V dnešní době velmi ztěžka prověřitelný pramen uvádí: V období mezi lednem 1947 a červnem 1948 byli v pěti nebo šesti velkých transportech přivezeni němečtí váleční zajatci z táborů, kteří se nacházeli v SSSR, případně na území pod sovětskou správou ve východním Německu - „Stětín--Kreckow", ze sovětských správ táborů v Minsku a Lvově, ze skupiny táborů Ivanovo zhruba 250 km severně od Moskvy, Brjansku, jemuž podléhaly také zajatecké tábory na Volze, a z tábora z Rigy.).

Vnitřní správa a režim v zajateckých táborech byly sovětskou záležitostí, střežení spadalo do kompetence československých orgánů a zajišťované bylo po odchodu strážního oddílu Rudé armády, nejpozději však od léta 1946, zvláštním útvarem SNB a závodní stráží JD.

Podle svědectví bývalých válečných zajatců byla ostraha velmi přísná, tábory byly obehnány čtyřmi zónami z ostnatých drátů a nasazeni byli agresivní psi. Od prosince 1948 až do června 1949 uprchlo asi dvě stě zajatců, z nichž se podařilo dopadnout asi třicet mužů, zčásti ve východní zóně Německa tamní lidovou policií.

Další opatření proti pokusům o útěk spočívala v tom, že v rámci prevence byli např. do trestného tábora dopravováni již i jen tzv. podezřelí z útěku. Trestný tábor v Příbrami existoval od podzimu 1948, bylo v něm uvězněno za útěky, antisovětská vystoupení a porušení režimu sto třicet sedm zajatců. Odeslání zpět do tábora v SSSR - nejtěžší trest, postihl zhruba 70-80 mužů, a to za období před podzimem 1948; poté už přišli všichni do trestného tábora Příbram.

Pracovní podmínky

V důsledku Sověty prováděného bezohledného rabování při těžbě byla pominuta i ta nejprimitivnější bezpečnostní pravidla, takže němečtí váleční zajatci svou práci mohli provádět často jen vleže nebo při sehnutém držení těla. Velmi často docházelo k sesutí stropu. Také větrací systém byl na mnohých šachtách sotva vybudován a jako důsledek nedostatečného větrání se u mnohých začaly projevovat dýchací potíže. Zajatci, kteří měsíce pracovali u drtičky rudy a byli velkou měrou vystaveni suchému rudnému a kamennému prachu, si stěžovali na dušnost a bolesti na plicích. Sami zajatci o svém pracovním nasazení vypovídají:

22. 9. 1947 jsem za č al pracovat na šacht ě Seify vzdálené 12 km od Jáchymova. Byli jsme nasazeni jako pomocní d ě lníci u č eských haví řů k odvozu materiálu ve štolách až k t ě žní jám ě . Ř emeslníci jako záme č níci, tesa ř i, elektriká ř i atd. jim tam byli velmi užite č ní a byli také velmi využíváni. My jsme byli využíváni p ř edevším k dobývání a odvozu uranové rudy . já jsem pracoval . jako pracovník odvozu materiálu na šacht ě . Norma byla pro 2 lidi: nakládka na d ů lní vozíky, potom odvoz z místa až k t ě žní jám ě 150-200 m, 16-18 d ů lních vozík ů každý den po 0,5 m 3 . Na Svornosti byla norma pro 2 lidi: odvoz z místa k t ě žní jám ě 650-700 m, 5 vozík ů po 0,6 m 3 , když se toho stihlo víc, byli Rusové rad ě ji. Na šacht ě Breitenbach byly z n ě meckých zajatc ů stav ě ny vrtací brigády: 1 vrta č , 1 pomocný vrta č , 3 pracovníci na odvoz, mezi kterými jsem byl také já. Norma byla b ě hem 3 sm ě n vyvrtat 3 m štoly, odst ř ely a odvoz materiálu. Pokud se ud ě lalo víc než 3 m, byly p ř ídavky ke stravování.

Moje práce v hlubiněspočívala v odvozu materiálu a při (!) pomocných výkonech ostatním kamarádům při vrtání. Pracovní norma: ve štole 1,8 až 2 m vysoké a asi 1,5 m široké museli 4 muži vyvrtat 9-10 děr hlubokých 1,2 m a dopravit materiál asi 300-400 m až k výtahu.

Nejprve jsem byl nasazen jako odklíze č , potom jako záme č ník u ventilace. Pracovní doba byla 8 hodin vždy ve 3 sm ě nách. Normy byly velice vysoké a z v ě tší č ásti nemohly být spln ě ny. Naše norma byla ruským instruktorem zvýšena oproti norm ě civilních pracovník ů . Zacházení bylo z č ásti velmi brutální, nebo ť po 8 hodinách práce na šacht ě p ř išly vždy ješt ě 2 hod. dodate č ných prací p ř es den v tábo ř e.

V pozdějších letech (1948 a 1949) se ze zpráv dá dovodit, že normy musely být zvýšeny, neboť se najednou mluvilo o velmi vysokých normách, které nebyly splnitelné, za což pak následovaly citelné tresty:

V šachtě8 hod. služby, mimoto 2-4 hod. pracovní služby v samotném táboře. Norma se liší vždy podle vzdálenosti štoly od těžební jámy. V posledních měsících (jde o rok 1949 - pozn. autora) byla požadována velmi vysoká norma obnášející45-60 m měsíčně; v každé štole pracovali 2 muži, tedy celkem 6 mužů ve 3 směnách.

Vysoká norma: na úseku dlouhém 300 m musel 1 muž zvládnout denn ě 5,5 vozíku o obsahu 0,75 m 3 na 1 vozík. Na každé šacht ě byl vedoucí pracovní sm ě ny, vesm ě s N ě mec, který pracovní výkon zaokrouhlil nahoru, jinak ho nebylo možno splnit.

Pro ostatní kamarády to bylo podstatn ě t ě žší, protože ti m ě li tvrdou normu. Odklíze č (nakláda č ) musel odklidit 5-6 vagon ů horniny, každý vagon o hmotnosti asi 20 metrák ů . Pokud tuto normu nemohl splnit, byl potrestán.

Byl jsem na dole zaměstnán jako odklízeča poté jako důlní zámečník. Pracovní norma byla nasazena velmi vysoko.Často jsme se od začátku do konce směny koupali v potu, a ještějsme svou normu nesplnili. Když někdy pracovištěnebyločisté, mohla následovat další šichta (bez jakéhokoliv odpočinku - pozn. autora), nakonec nás ještě zavřeli (do korekce - pozn. autora).

Zdraví

Organismus byl podle táborového lékaře Girscheka poškozen zhoubným zářením třemi cestami: z vnějšku v důsledku práce s radioaktivním materiálem, z vnitřku vdechováním zejména radonu a pitím radioaktivní vody a v poslední řadě v podobě zhoubného vnitřního mikrozáření radioaktivního prachu usazeného v plicích.

Sami zajatci o zdravotních potížích říkají:

Dala se např. brzy po zahájení směny zmínit nastupující únava a vysílení. To bylo ještězesilováno pocitem ospalosti při zpracováváníčistého smolince. V takovém případěstoupaly i bolesti hlavy a zvláštětlak na srdci. Když bylo třeba roztloukat speciální rudu, a my jsme přitom museli mnoho hodin na smolinci doslova sedět, nastupovaly i bolesti v oblasti genitálií. Dalším projevem byla vzrůstající vznětlivost (popudlivost) a nechuťk jídlu. Obtíže stejného druhu se však neobjevovaly jenom u pracovníků při těžbě, ale také u zajatců, kteří měli na starosti dopravu rudy na povrchu: Již v prvních dnech stoupala moje ochablost často až k úplné vetchosti,

Zpráva o usmrcení vále č ných zajatc ů , 1949. (ABS, A 2/1, inv. j. 1813)

p ř es sžíravé pocity hladu nastoupilo nechutenství, které b ě hem práce v mracích prachu ve v ě ži vzr ů stalo až k nep ř ekonatelnému odporu v ůč i jakémukoliv p ř ijetí potravy. Když se pak č lov ě k p ř inutil k jídlu, aby alespo ň minimáln ě udržel sílu, vždy nastoupily pr ů jmy. Bolesti a poruchy ledvin jsem m ě l č asto.

Odhaduje se, že v letech 1947 až 1950 bylo zaznamenáno dvacet až třicet úmrtí v řadách válečných zajatců, mezi nimiž byla nejméně tři zastřelení při pokusu o útěk. Zemřelí byli pochováváni v rakvích do jednotlivých hrobů na hřbitovech příslušných místu úmrtí, příbuzní byli uvědomováni veliteli táborů. Co se zastřelených na útěku týče, víme s naprostou jistotou, že z tábora Vojna při pokusu o útěk byli zastřeleni dva němečtí váleční zajatci - Waltr Berg a Helmut Wad. Oba dva usmrtil dne 12. 5. 1949 při pronásledování u obce Vrančice strážmistr Vladimír Dohnal, zástupce velitele útvaru SNB Jeřáb/8 Příbram, dvěma dávkami ze služebního samopalu (vzor 41). Celkem se jednalo o dvacet pět ran. Před samotnou střelbou zavolal na prchající dvakrát stůj a jedenkrát německy halt. Pronásledování se ještě zúčastnil praporčík Josef Sedláček jako psovod - po použití zbraně padli oba dva zajatci na zem. Strážmistr Dohnal vyčkal ještě několik okamžiků s připraveným samopalem, aby se přesvědčil, nepoužili-li zajatci lsti a zda se nechtějí tímto způsobem přiblížiti k němu. Po příchodu praporčíka Sedláčka přiblížili se oba k ležícím zajatcům a zjistili, že jsou zasaženi do horní části těla a nejeví známky života. V důsledku toho, že puls u obou byl neznatelný, byli ponecháni na místě až do příchodu soudní komise ONV v Příbrami... Použití zbraně strážmistrem Dohnalem považuji za odůvodněné podle §10 litery a, b, c zákona o národní bezpečnosti. Oba zajatci uprchli z trestaneckého zajateckého tábora a snažili se co nejrychlejším způsobem dosáhnouti státních hranic a tyto překročiti. Tyto považuji za nebezpečné zločince, protože byli zaměstnáni v podniku pro obranu státu důležitém a mohli z tohoto odnášeti vzorky rudy neb plánky, aby je předali nepřátelské cizí moci.

Strava

Od 1. 8. 1946 byly zajatcům vypláceny 2 Kčs denně za jejich práci, tato odměna byla v závislosti na čase měněna. Pro svůj výkon měli stanovenou pevnou pracovní normu, za její překročení byly vypláceny prémie, naopak při nesplnění byli zajatci postihováni, nejčastěji zkrácením přídělu jídla či prodloužením osmihodinové pracovní doby o dalších osm hodin. Pro zajímavost lze uvést, že litr piva stál 6 Kčs a cigareta 1 Kčs, z čehož je vidět nepatrnost kupní síly této mzdy.

Normy potravin pro zajatce (na 1 osobu) ze dne 31. července 1947

P ř i vypln ě ní prac. normy a zhodnocení práce

do 100 % a zhodn. práce nevypln ě na

od 100-110 % práce vykon. uspokojiv ě

od 110 % výše zhodn. prací: práce vykonána dob ř e

Na 1 den

na m ě síc

1 den

m ě síc

1 den

m ě síc

Chléb g

430

12 900

540

16 200

600

18 000

Bílá mouka g

-

-

-

-

40

1200

Maso - výrobky g

58

1750

100

3000

116

3500

Margarin - tuky g

13

380

16

500

25

760

Vep ř ové sádlo g

13

390

16

500

26

780

Mléko l

0,15

4,5

0,3

9,0

0,5

15

Cukr g

15

450

30

900

50

1500

Marmeláda g

-

-

-

-

5

150

Cigarety:

a) v podzemí ks

-

-

5

150

8

240

b) na povrchu ks

-

-

3

90

5

150

Poznámka: Ostatní potraviny se vydávají v nezávislosti od vypln ě ní pracovních norem a zhodnocení prací.

Dne 8. 2. 1948 byla vypracována podrobná zpráva, která byla věnována výživě zajatců a v níž se nachází „neuvěřitelná" informace, že jsou zajatci živeni dostatečně, o tom svědčí nejlépe jejich vzhled. Zajatci, kteří přišli do našich táborů až v II. polovině m. r., byli těžce podvyživeni a zesláblí. Je pravda, že se nám dosud nepodařilo u všech toto tělesné zchátrání plně na-praviti, ale rozhodně ve všech případech bylo docíleno velkého pokroku. Máme zjištěn přírůstek (!) na váze u jednoho zajatce za 6 týdnů pobytu v našem táboře o 18 kg.

Celkem se na produkci československého uranu pro Sovětský svaz podílelo v blíže neupřesněné době přes čtyři tisíce německých válečných zajatců. Ve třetí čtvrtině roku 1947 tvořili němečtí zajatci minimálně 2/3 dělníků jáchymovských dolů. Oficiálně se nacházeli v SSSR, ale jejich rodiny dostávaly dopisy z ČSR, a ty zahrnovaly čs. vládu žádostmi o propuštění. Německé válečné zajatce bylo v tomto případě třeba posuzovat jako zajatce Sovětského svazu, jen s tím, že se nacházeli pod československou ostrahou. Mezinárodní červený kříž sbíral důkazy a žádal vysvětlení... Československé orgány až do května 1949 bezvýsledně žádaly SSSR o ukončení této neudržitelné situace. Repatriace německých válečných zajatců měla být podle dohody ukončena v prosinci 1949 odjezdem posledních 345 z nich. Plán repatriace počítal s využitím akce VISMUT - jednalo se o předčasné propuštění německých válečných zajatců od jara 1948, pokud by se zavázali pracovat pro společnost Vismut Werke v sovětské okupační zóně v Německu. Byla zde ale pohrůžka, že kdo se nepřihlásí, bude vrácen do SSSR. Do 11. 10. 1948 bylo do sovětské zóny odesláno 1502 osob a dalších 1168 bylo pro akci VISMUT získáno. Kromě této akce do konce roku 1949 propustila sovětská správa na svobodu 329 zajatců, kteří se zavázali jako smluvní zaměstnanci odpracovat v jáchymovských dolech rok až dva; poté jim mělo být umožněno vystěhování do Německa. (V době od 8. 7. 1950 do 24. 5. 1951 bylo v jedenácti transportech vystěhováno 133 smluvních zaměstnanců i s rodinnými příslušníky; ovšem bez ohledu na to, kam chtěli, byli odtransportováni do NDR.) Podle zprávy rozhlasové stanice ADN ze dne 14. 12. 1948 odjel poslední transport s německými válečnými zajatci a v ČSR zůstali jen odsouzení váleční zločinci, což nekorespondovalo se skutečností jáchymovských táborů. Přes veškeré zklidňování situace došlo 31. 12. 1949 k zahájení hladovky zajatců. Krátce nato byli opravdu zbylí němečtí váleční zajatci repatriováni. Poslední z nich odešli 28. 1. 1950 z Ústředního tábora a 4. 2. 1950 byl tábor obsazen vězni, což byla definitivní tečka za nasazením německých válečných zajatců v uranovém průmyslu na území dnešní České republiky.

TÁBOR NUCENÉ PRÁCE (TNP)

TNP byly zřízeny na základě zákona č. 247/48 Sb., o táborech nucené práce, který byl schválen 25. 10. 1948. Podle střízlivých odhadů lze konstatovat, že TNP prošlo na dvacet tisíc občanů. TNP na území Československa existovaly v letech 1948-1954, budovaly se v místech s nedostatkem pracovní síly (doly, hutě, železárny, stavební závody, státní statky apod.). Při uranových dolech existovaly v letech 1949-1951.

Rozdělení táborů (stav k 29. 7. 1949)

a) podle tělesné zdatnosti

- těžké: doly, hutě

- normální: stavební podniky, vápenky, cementárny, lomy, cihelny

- lehké: zemědělské podniky, dílenská práce v TNP

- pomocné: udržovací práce v TNP

b) podle sociálního původu a stupně provinění

- TNP s politickými delikventy a zřejmými nepřáteli zřízení (TNP zřizovat bez ohledu na pracovní příležitosti a rentabilitu s vysokým stupněm ostražitosti - plánuje se Brno, Hodonín, Pardubice)

- TNP pro ostatní provinilce - šmelináře, porušovatele pracovní morálky - s nižším stupněm ostražitosti

- TNP pro mladistvé provinilce (18 -25 let)

- TNP pro ženy - odděleně mladistvé, prostitutky aj.

Do TNP mohl být zařazen člověk mezi 18. a 60. rokem života až na výjimky bez řádného soudu na dobu tří měsíců až dvou let z rozhodnutí funkcionářů NV, členů KSČ a KSS, kteří si tak vyrovnávali účty nejen se svými politickými odpůrci. O zařazení do TNP většinou rozhodovaly tříčlenné komise, jejich členy a náhradníky jmenoval NKV. Tyto komise zrušily svoji činnost k 31. 7. 1950, kdy došlo ke zrušení zákona č. 247/48 Sb., nicméně další legalizaci TNP upravil zákon č. 88/50 Sb. (trestní zákon správní) a zákon č. 86/50 Sb. (trestní zákon).

K tomu, aby byl občan přikázán od TNP, nemusel spáchat žádný trestný čin. Stačilo pouhé podezření, že čin může spáchat, a byl preventivně do TNP poslán. Některé z důvodů, pro které byly přidělovány první osoby do TNP, jak je uvádí pomocný materiál pro krajské trojky: stýká se s cizinou, jeho sestra je rakouskou státní příslušnicí, nemá kladný poměr ke zřízení, poslouchá cizí rozhlas, nesouhlasil se znárodněním, šířil nepravdivé zprávy, majitel přepychové vily, majitel domu, stýká se s reakcionáři, hazardní hráč, vyhýbá se práci, manželka byla proti znárodnění.

Význam TNP spočíval především v izolaci nepřátel tehdejšího zřízení; ti se měli v TNP převychovat prací, za kterou měli dostávat řádnou mzdu, a politickými školeními na platné spoluobčany budující komunistickou společnost. Jak o chovance, tak i o rodinné příslušníky mělo být postaráno tak, aby nestrádali.

Od 1. 10. 1949 byly zřízeny při uranových dolech tyto TNP: Jáchymov - Vršek, Příbram - Vojna, Jáchymov - Nikolaj, Jáchymov - Plavno a Příbram - Brod.

TNP Jáchymov - Vršek byl založen 3. 10. 1949, v říjnu 1949 do něj bylo přikázáno 238 osob. Další „uranový" TNP byl situován na Příbramsko, jednalo se o TNP Příbram - Vojna, ten fakticky vznikl k 22. 11. 1949. Vjáchymovské oblasti byly v roce 1950 zřízeny další dva TNP- 1. 9. TNP Jáchymov - Nikolaj a 15. 9. TNP Jáchymov - Plavno. Ke 30. 9. 1950 bylo ve čtyřech TNP v Jáchymově a Příbrami 1741 chovanců. Celkový počet přikázaných ve všech TNP činil 5135. Dalším „uranovým" TNP byl tábor Příbram - Brod, který vznikl dne 1. 7. 1950 osamostatněním pobočky, která patřila pod TNP Příbram - Vojna. K 31. 12. 1950 bylo v pěti TNP v Jáchymově a Příbrami 1522 chovanců. Celkový počet ve všech TNP činil 3522 osob.

Podle původní dohody mezi ministerstvem vnitra a ředitelstvím JD z roku 1949 byla mzda chovanců vyplácena Správě TNP ve stejné výši jako civilním zaměstnancům JD; dále bylo dohodnuto, že ubytovací prostory 3 -4 metry čtvereční na osobu budou JD pronajímat ministerstvu vnitra za 2 Kčs na osobu a den.

V roce 1950 šlo o tyto výdělky:

TNP Příbram - Vojna: 194 chovanců - průměrný výdělek 4500 Kčs, nejvyšší 20 300 Kčs

TNP Jáchymov - Nikolaj: 351 chovanců - průměrný výdělek 3247 Kčs, nejvyšší 10 204 Kčs

TNP Jáchymov - Plavno: 114 chovanců - průměrný výdělek 3450 Kčs, nejvyšší 9361 Kčs

TNP Jáchymov - Vršek: průměrný výdělek 4295 Kčs, nejvyšší 12 233 Kčs

TNP Příbram - Brod: výdělky z tohoto tábora nejsou známy, nicméně byly s největší pravděpodobností ze všech TNP nejvyšší. Mimo jiné byly totiž platové podmínky uvedeny v žádosti o osamostatnění pobočky Brod od TNP Příbram - Vojna.

Je pochopitelné, že chovanci tak velké částky nedostávali. JD je převáděly Správě TNP, a ta je přerozdělila (většinu si ponechala za ubytování, stravu, ostrahu apod., část byla poslána rodině, část dostal chovanec v rámci „kapesného" a část mu byla uložena na konto, které mu bylo vyplaceno při propuštění). Chovanec TNP (Handlová, Český Těšín, Příbram - Vojna) říká, že z jeho výdělku bylo posíláno 50 až 100 Kčs měsíčně jeho ženě, 10 % ze mzdy dostal formou kapesného, zbytek byl převeden na „nezbytné" výdaje Správě TNP, fakticky mu při propuštění bylo předáno 2413,80 Kčs.

Celkovou situaci v TNP Příbram - Vojna vystihuje zpráva ze dne 20. dubna 1950 z inspekce bezpečnostního referenta KNV - tedy člověka, který byl členem krajské trojky: Do tohoto TNP jsme jeli ve vědomí, že má zvláštní povahu a skladbu chovanců, proto jsme byli překvapeni tím, že jsme zde našli většinu dělníků, zejména mladých lidí, zařazených pro porušení pracovní morálky. ... působí ponurým dojmem (tábor celkově - pozn. autora) a zdá se mi, že zde bylo použito nadbytečné množství ostnatého drátu . dvě střežící věže musí nevyhnutelně vyvolat dojem německých koncentračních táborů ... ze záchodové jámy vytékají fekálie širokým proudem ven do prostoru, kde šíří odporný zápach a nutí při pohledu na to k dávení . ubikace jsou do nemožnosti přeplněny . pach vycházející z těchto (pracovní oděvy - pozn. autora) dělá vzduch v místnosti nedýchatelný ... jest pouhou náhodou, že nevypuknou infekční choroby . při naší návštěvě se podával k obědu guláš s rýží, [ta] však byla naprosto nepoživatelná ... i příslušníci ostrahy musí trpět a jejich ubytovací podmínky se jen málo liší od ubytovacích podmínek chovanců . dokazuje to pro nás, že jsme suspendovali pojem člověka . Tyto poměry jsou v porovnání s druhými TNP prostě nemožné, a protože zákon 247/48 Sb. je zákonem třídním, sledoval ve svém provádění i snahu převýchovy kolektivu prací u lidí s narušenou pracovní morálkou, jest zde úplně postaven na hlavu ... lidé, pro které by měl být určen, tj. kapitalisty, velkoobchodníky a pod., zastávají zde kancelářské a jim podobné práce, zatímco dělníci jdou prostě do práce. Nelze se tedy divit, že soudruzi funkcionáři po prohlídce táborů na Příbramsku konstatovali, že někteří ze soudruhů, kteří prošli za okupace německými koncentračními tábory, tvrdí, že takových špatných koncentračních táborů v Německu nebylo.

V TNP Příbram - Vojna mimo „normálního" TNP existoval i tzv. trestný tábor. K tomu nám bývalý chovanec tohoto TNP říká: Pak mě někdy kolem února 1950 večer probudili a odvezli na Vojnu. Tam byly tenkrát tábory dva - hlavní velký a malý trestní. Mezi těmito tábory byla louka. My jsme z tohoto trestního do toho normálního nemohli. V horním táboře se nevařilo, tak jsme chodili do normálního jen pro jídlo. V trestním táboře nás bylo asi 100. Byly tam dva obytné baráky, jeden velký, ten nebyl přepažený - byla to jedna ohromná hala, a byly tam jen dřevěné palandy sražené k sobě. A pak tam byl menší barák a v něm byla výdejna jídla ... V trestním byly z různých TNP „nepohodlné osoby". Měli jsme stravenky s červeným T. A hned jak jsem tam přišel, tak jsme fárali, nikdo se s náma vůbec nebavil. Nám ráno dali ty pogumované hadry a hned jsme fárali. Dali nás do těch part, tam byli kluci, kteří to už znali. T na stravenkách znamenalo: jeden den tekutá strava - druhý den pevná . Tekutá strava znamenala -ráno večer kafe a na oběd polévka. Druhý den pak byla normální strava. Tohle tam bylo někdy až do Velikonoc. V té době tam přijel Bedřich Pokorný a po rozmluvě s chovanci, kteří si stěžovali na podmínky v trestním táboře, stravu a na těžkou práci v dolech, kterou nemohou za těchto podmínek vykonávat. (!) On (Pokorný byl před německou okupací Československa zpravodajským důstojníkem na Slovensku. Po rozpuštění Čs. armády pracoval jako úředník na berní správě v Brně. Bezprostředně po 9. květnu 1945 se stal bezpečnostním referentem Zemského národního výboru v Brně a na základě intervence generála Josefa Bartíka byl v červenci 1945 přidělen na ministerstvo vnitra jako vedoucí obranného zpravodajství. Pro jeho osobu je charakteristické, že na svého představeného generála Bartíka vykonstruoval obvinění, a tak se v lednu 1946 stal sám vedoucím rozvědky ministerstva vnitra. Funkci zastával až do roku 1949, kdy se stal náčelníkem Správy táborů nucených prací. Začátkem roku 1951 byl zatčen a následně odsouzen v procesu s Osvaldem Závodským a spol. jak za vykonstruovanou trestnou činnost, tak i za používání nezákonných metod při vyšetřování. Zemřel na jaře 1968, kdy údajně spáchal sebevraždu. -pozn. autora) pak tento tábor zrušil. Pak se na „horní tábor" vztahovaly stejné podmínky a předpisy jako na větší spodní.