www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2011

First published by Random House Australia Pty Ltd in 2011

Illustration copyright © Jan Patrik Krásný 2012

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., v Praze roku MMXIII jako svou 3639. publikaci

Z anglického originálu Brotherband. The Outcasts přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technická redaktorka Alena Mrázová

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

Tisk Finidr, s.r.o.

TS 14. Druhé vydání, elektronické první

ISBN elektronického vydání: 978-80-252-2522-6

ISBN tištěného vydání: 978-80-252-2135-8

Věnováno našemu bratrstvu,

Maxovi, Konanovi, Alexovi a Henrymu.

VYSVĚTLENÍ NÁMOŘNÍCH VÝRAZŮ

Protože tato kniha pojednává také o plachetních lodích, napadlo mě, že by bylo užitečné vysvětlit některé námořní výrazy, které se v příběhu vyskytnou.

Nebojte se, nepoužíval jsem moře technických podrobností (abych se držel příslušného prostředí), a jsem ji jistý, že pochopíte, o co jde, i když toho třeba o lodích mnoho nevíte. Určité množství námořních výrazů je však nutné, aby příběh působil realisticky.

Takže se do toho pustíme a začít můžeme kdekoli.

Příď, přední část lodi.

Záď, zadní část lodi.

Levobok a pravobok, levá a pravá strana lodi, když stojíte čelem k přídi.

Pravobok byl také nazýván „kormidelní palubou“ (nebo kormidelní stranou). Kormidelní veslo bylo vždy umístěné na pravé straně lodi.

Proto také loď, když vplula do přístavu, zakotvila vždy levým bokem k přístavní hrázi, aby nedošlo k poškození kormidelního vesla. Vstup na loď pro pasažéry i posádku byl také vždy na levoboku.

Podélné oplachtění, uspořádání plachet, kdy jsou plachty umístěné podél lodního trupu.

Trup, tělo lodi.

Kýl, páteř lodi.

Obšívka, silná prkna připevněná na žebra a kýl – spolu s nimi tvoří trup lodi.

Kormidelní veslo, veslo používané k řízení směru lodi, umístěné na zádi na pravém boku lodi.

Kormidelní páka, rukojeť kormidelního vesla.

Ráhno, dřevěná tyč, která je vytažená na stěžeň a nese plachtu.

Stěžeň, sloup, na který se upevňují plachty.

Štítnice, prodloužení boku lodi nad otevřenou horní palubou. Slouží jako ohrazení paluby. Ve štítnici jsou otvory pro uvazovací průvlaky.

Okrajník, horní okraj štítnice.

Ovíjecí kolíky, dřevěné kolíky používané k upevnění lana.

Vidlice, čep potřebný k uchycení vesla.

Vějička, úzký dlouhý praporek, který ukazuje směr větru.

Na boční vítr, technika plavby, když vítr vane z boku lodi. Vítr může vát přímo z boku, nebo šikmo zezadu či zepředu a pak se mu říká zadoboční nebo předoboční vítr.

Na zadní vítr, technika plavby, když vítr vane od zádi.

Na přední vítr, neboli křižování, technika plavby proti větru. Jestliže vane vítr od severu a vy chcete plout na severovýchod, provedete jeden obrat tak, abyste mířili přídí na severovýchod, a můžete pokračovat v plavbě na předoboční vítr tak dlouho, jak budete potřebovat.

Když ale vane vítr od severu a vy chcete plout přímo na sever, budete to muset dělat pomocí řady krátkých obratů, plout klikatě sem a tam a zvolna postupovat k severu na předoboční vítr střídavě zprava a zleva. Křižování se jinak říká také plavba na větru nebo stoupání proti větru. Čím ostřeji může loď plout proti větru, tím je její stoupavost větší.

Ostření, změna směru plavby proti větru.

Odpadání, změna směru plavby od větru.

Obracení přes záď, způsob otočení lodi. Když loď křižuje, obrací se proti větru, aby změnila směr. Když se obrací přes záď, obrací se po větru a pluje mnohem širším obloukem, s větrem opřeným do plachty, což loď při manévru pohání. Pro vlčí lodě to byl bezpečnější způsob změny směru.

Podkasání plachty, svinutí část plachty a upevnění k ráhnu, aby se zmenšila její plocha. Provádí se za silného větru kvůli ochraně plachty a stěžně.

Seřízení plachty, upravení plachty do co nejvýhodnějšího úhlu.

Zdvihací lano, lano používané k vytažení ráhna na stěžeň.

Stěh, silné lano, které zajišťuje stěžeň. Zadní stěh a přední stěh jsou silná lana táhnoucí se od vrcholu stěžně k zádi a přídi (asi je jasné, které je které).

Stěžňová a plachetní lana, stěžňová lana jsou silná lana, která vedou z vrcholu stěžně k boku lodi a zajišťují stěžeň. Plachetní lana se používají k ovládání čili seřizování plachty – k jejímu vytahování a stáčení podle síly a směru větru. V případě nebezpečí může zaznít rozkaz „spustit plachetní lana“. Plachetní lana se uvolní, plachta klesne a loď zastaví.

Snos, zanášení lodi větrem nebo proudem, takže se vychyluje ze svého směru.

Takeláž, veškeré lodní stěžně, ráhna, plachty a lanoví se zařízením a výstrojí k jejich ovládání.

Vaznice, oblouk vypínající se šikmo vzhůru nad boky lodi vpředu a vzadu (přední a zadní vaz).

Navigace, vedení lodi po stanovené trase a určování její polohy.

Takže teď víte všechno, co potřebujete znát z námořních výrazů, a vítejte na palubě světa Bratrstva!

John Flanagan

ČÁST PRVNÍ

SLIB

KAPITOLA PRVNÍ

Před dvanácti lety

Vlčí vítr se jako přízrak vynořoval z předjitřní mlhy a zvolna získával pozemský tvar.

Vlčí loď pomalu klouzala k pobřeží s plachtou svinutou a ráhnem spuštěným na palubu, poháněna všeho všudy čtyřmi vesly. Čtveřice veslařů s nimi zacházela opatrně, na konci každého záběru je zvedla z vody jen asi o palec, tak aby kapky padající zpátky do moře šplíchaly co nejméně. Jednalo se o Erakovy nejzkušenější veslaře a ti byli zvyklí nepozorovaně se přibližovat k nepřátelskému pobřeží.

A v období nájezdů bylo každé pobřeží nepřátelské.

Veslaři se ve svém řemesle vyznali tak dobře, že nejhlasitější zvuk představovalo tiché pleskání drobných vlnek o dřevěný lodní trup. Na přídi se krčil Svengal se dvěma dalšími členy posádky. Všichni tři byli po zuby ozbrojení a upírali zraky dopředu, aby jim neunikla málo zřetelná hranice, kde se moře setkávalo s pláží.

Slabý příboj jim přístup zřejmě usnadňoval, ale trochu víc hluku by přišlo vhod, uvažoval Svengal. Zpěněná bílá voda by v šeru navíc zvýraznila čáru pobřeží. Pak pláž uviděl a zvedl ruku se zaťatou pěstí.

Erak u kormidelního vesla na druhém konci lodi sledoval, jak jeho zástupce vztyčením pěti prstů, potom čtyř a pak tří udává vzdálenost k pláži.

„Vesla ven.“

Erak pronesl ta slova tlumeným hlasem, nezahulákal je jako obvykle, když udílel rozkazy. Ve střední části lodi předával jeho příkazy dál loďmistr Mikkel. Čtyři vesla se naráz zvedla z vody do vodorovné polohy, tak aby žádná zbytečná kapka nespadla do lodi ani do moře, kde by natropila další hluk. O pár vteřin později lodní příď měkce škrábla o písek. Erak cítil, jak se mu při jemném dotyku s pobřežím paluba lodi zachvěla pod nohama.

Svengal i oba jeho druhové se přehoupli přes příď a pružně jako kočky dopadli na mokrý písek. Ti dva vyrazili vzhůru po pláži a v rozestupu prozkoumávali okolí po obou stranách, připraveni varovat posádku, kdyby hrozilo napadení lodi ze zálohy. Svengal uchopil malou pískovou kotvu, kterou mu spustil další námořník. Vystoupal nahoru po pláži asi dvacet kroků, pak zatáhl za kotevní lano, aby se napnulo, a zarazil lopatkovitou kotevní patku do hutného písku.

Se zajištěnou přídí se Vlčí vítr pod tlakem mírného větru trochu pootočil na bok.

„Nalevo čistý!“

„Napravo čistý!“

Dva námořníci, kteří předtím vystoupili na břeh, podávali hlášení. Nebylo zapotřebí chovat se dál nenápadně. Svengal prověřil úsek, za který ručil on, a připojil také svoje hlášení.

„Vpředu čistý!“

Erak na palubě spokojeně pokýval hlavou. Nečekal žádné ozbrojené uvítání na pobřeží, ale vždycky se vyplatilo mít jistotu. Právě proto byl řadu let tak úspěšným nájezdníkem, a proto ztratil jen tak málo svých mužů.

„Dobrá,“ prohlásil a levou rukou zvedl svůj těžký štít z ohrazení paluby. „Jdeme na to.“

Dlouhými kroky přešel vlčí loď k přídi, kde byl na boku umístěný naloďovací žebřík. Prostrčil svou těžkou bojovou sekeru koženým poutkem na opasku, zlehka se přehoupl přes okrajník a sestoupil na pláž. Posádka ho následovala a řadila se za ním. Rozkazy nebyly nutné. Všichni tohle dělali už mnohokrát předtím.

Svengal přistoupil k Erakovi. „Nikde ani živáček, veliteli,“ hlásil.

Erak zabručel. „Kde by se taky vzal. Všichni by měli mít plno práce v Alty Bosky.“

Vyslovil ten název bez ohledu na titěrnosti iberionské výslovnosti, jak bylo jeho zvykem. Dotyčným městem bylo vlastně Alto Bosque, poměrně bezvýznamné trhovní městečko asi šest mil na jih, postavené na zalesněném pahorku, podle něhož dostalo jméno.

Včera si sedm Erakových mužů vzalo lehký člun, přistálo tam, provedlo bleskový nájezd na tržiště a pak se stáhlo na pobřeží. Alto Bosque nemělo vlastní posádku, a tak vyslalo rychlého jezdce do Santa Sebilly, kde si měšťané drželi malou jednotku milice. Erakovým plánem bylo, aby se posádka vzdálila do Alto Bosque a on mohl mezitím se svými muži nerušeně vyplenit Santa Sebillu.

Rovněž Santa Sebilla byla malé město. Pravděpodobně menší než Alto Bosque. V průběhu let však získala záviděníhodnou proslulost díky prvotřídním šperkům, které se tam navrhovaly i vyráběly. Jak šel čas, přitahovala Santa Sebilla další a další zlatníky a umělce, až se stala střediskem uměleckého návrhářství a mistrné výroby v oboru zlata a drahých kamenů.

Eraka, tak jako většinu Skandijců, málo zajímaly umné vzory a mistrovská práce. Hodně ho však zajímalo zlato a věděl, že v Santa Sebille je ho nezvykle velké množství, mnohem větší, než bylo na tak malé městečko obvyklé. Umělečtí šperkaři a návrháři potřebovali hojné zásoby surovin, s nimiž pracovali, tedy zlata a drahokamů. Erak byl vášnivým vyznavačem pravidla o přerozdělování bohatství – tedy pokud se ve značném množství přerozdělovalo směrem k němu –, takže tuto výpravu podrobně plánoval několik týdnů.

Ověřil si situaci za zády. Čtyři muži z kotevní hlídky stáli u přídě Vlčího větru a budou ho střežit, zatímco hlavní oddíl půjde do vnitrozemí. Erak přikývl, spokojen, že všechno je tak, jak má být.

„Pošli dopředu svoje zvědy,“ řekl Svengalovi. Zástupce pokynul oběma mužům, aby vyrazili před hlavním přepadovým oddílem.

Pláž zvolna stoupala k nízké řadě zakrslých keřů a stromů. Průzkumníci k ní přeběhli, prohlédli oblast za ní a pak dali hlavní skupině pokyn vpřed. Krajina zde byla rovná, ale pár mil směrem do vnitrozemí se z planiny zvedalo pásmo nízkých hor. Kolem vrcholků se začínaly objevovat první růžové sluneční paprsky. Opozdili se oproti plánu, pomyslel si Erak. Chtěl se dostat do města před východem slunce, dokud byli lidé ještě rozespalí, nechtělo se jim z postele a neradi přijímali začátek nového dne.

„Trochu přidáme do kroku,“ přikázal stručně a skupinka přešla do rovnoměrného poklusu za ním, seřazená do dvou řad. Průzkumníci dál postupovali zhruba sedmdesát kroků před hlavním oddílem. Erak už zjistil, že nikde v okolí se nemohla úspěšně skrývat větší skupina ozbrojenců. Přesto vůbec neškodilo mít se na pozoru.

Pobízeni kupředu pokyny zvědů vystoupali na hřeben nízkých hor a před nimi se rozkládala Santa Sebilla.

Domy byly vystavěné z nepálených cihel a obílené vápnem. Později v průběhu dne se budou pod horkým iberionským sluncem blýskat a třpytit téměř oslepující bělostí. V předjitřním světle vypadaly matně, šedě a obyčejně. Město nevzniklo podle nějakého předem daného plánu, ale rozrůstalo se celá léta, takže obydlí a krámky stály tam, kde se jejich majitelům zlíbilo je vystavět. Výsledkem byla neuspořádaná směsice klikatých průchodů mezi domy a křivolaké, nepravidelné ulice. Jenže Erak si míchanice domů a obchůdků nevšímal. Hledal hlavní sklad, velkou budovu na kraji města, kde se skladovalo zlato a drahokamy.

A pak ji spatřil. Byla větší než ostatní stavby a měla bytelné, mosazí kované dřevěné dveře. Erak věděl, že za normálních okolností ji hlídala stráž. Jeho zastírací manévr ale patrně dosáhl kýženého výsledku a zdejší milice byla pryč. Jediné místo, odkud mohl vzejít případný odpor, byl malý hrad postavený na útesu asi tři čtvrtiny míle od města. Tam by se pravděpodobně mohli nacházet ozbrojenci. Hrad však obýval nižší iberionský šlechtic a místo, kde stál, bylo jen shodou náhod. Erak znal nafoukanost a povýšenost iberionské šlechty a odhadoval, že hradní pán a jeho lidé se s obyčejnými řemeslníky ze Santa Sebilly stýkají pokud možno co nejméně. Snad si od nich něco kupují, ale nikdy by si s nimi nezadali nebo by se nehrnuli, aby je chránili v nebezpečí.

Skandijci zamířili ke skladu. Když míjeli postranní ulici, objevil se jeden rozespalý obyvatel města, který vedl osla naloženého čímsi, co vypadalo jako neuvěřitelně těžká hranice palivového dříví. Muž měl hlavu skloněnou ještě v polospánku a několik vteřin si oddílu zachmuřených a ozbrojených mořských vlků ani nevšiml. Pak náhle vytřeštil oči, klesla mu čelist, ztuhl na místě a civěl na ně. Erak koutkem oka postřehl, jak se dva z jeho chlapů začínají oddělovat od hlavní skupiny. Prodavač dřeva jim ale nemohl nijak uškodit.

„Nechte ho být,“ nařídil a oba se vrátili zpátky do řady.

Prodavač vyburcovaný zvukem Erakova hlasu pustil oslí ohlávku a zapadl zpátky do úzké uličky, odkud se vynořil. Slyšeli pleskání bosých chodidel po tvrdé zemi, jak se muž snažil dostat od nájezdníků co možná nejdál.

„Otevřete ty dveře,“ přikázal Erak.

Mikkel a Thorn vykročili. Mikkelovou základní zbraní byl meč, takže si od jednoho z ostatních mořských vlků půjčil sekeru a společně s Thornem zaútočili na těžké dveře. Byli Erakovými nejspolehlivějšími bojovníky a velitel pochvalně pokyvoval hlavou nad úsporností jejich úsilí, s jakou štípali dveře a umísťovali střídavě údery seker přesně tam, kde to bylo nejvhodnější, takže každá další rána prohlubovala škodu způsobenou tou předchozí.

Mikkel s Thornem byli nejlepší přátelé. Ve štítové hradbě vždy bojovali vedle sebe, každý spoléhal na toho druhého, že mu chrání záda i boky. Přesto se nápadně lišili postavou. Mikkel byl vyšší a štíhlejší než běžný Skandijec. Byl však silný a svalnatý. A hbitý jako kočka.

Thorn byl o něco menší než jeho přítel, ale zato měl mnohem širší ramena i hruď. Byl jedním z nejobratnějších a nejnebezpečnějších bojovníků, jaké kdy Erak spatřil. Eraka často napadlo, že by se za nic na světě nechtěl utkat s Thornem v bitvě. Nikdy nezažil, že by nějaký protivník vyvázl živý z takové srážky. Navzdory své mohutnosti se Thorn dokázal pohybovat s oslepující rychlostí, když chtěl.

Dveře se rozpadly na dvě roztříštěné poloviny a Erak se vytrhl z přemítání.

„Poberte zlato,“ poručil a muži se hrnuli vpřed.

Naložit zlato a stříbro do pytlů jim trvalo půl hodiny. Vzali jen tolik, kolik dokázali unést, a přinejmenším stejné množství tam nechali.

Snad někdy jindy, řekl si Erak, ačkoli věděl, že žádný další nájezd by už nebyl tak snadný a bezbolestný jako tenhle. Zpětně zalitoval, že nechytili osla toho prodavače dříví. Zvíře by jim odneslo na loď ještě další zlato.

Město se už probudilo a zpoza oken a rohů ulic po nich pokukovaly ustrašené obličeje. Jenže nešlo o žádné válečníky a nikdo nebyl ochotný postavit se tváří v tvář divoce vyhlížejícím seveřanům. Erak spokojeně pokývl hlavou, když se z nitra skladu vynořil poslední z jeho mužů, naložený stejně jako všichni ostatní dvěma malými, ale těžkými pytli. Velitel si oddechl úlevou. Bylo to snadné, pomyslel si. Snadnější, než předpokládal.

Protože nesli náklad, nemohli po stezce vedoucí křovinatým podrostem zpátky na pláž postupovat poklusem jako předtím. Sledoval je nejméně tucet obyvatel města, jako by nechtěli, aby jim jejich zlato a drahokamy jen tak zmizely z očí. Drželi se však v uctivé vzdálenosti a s bezmocným vztekem přihlíželi, jak si mořští vlci odnášejí kořist.

„Thorne, Mikkeli, utvořte zadní voj. Dejte mi vědět, kdyby se něco dělo,“ nařídil Erak. Bylo by až příliš snadné usnout na vavřínech s těmihle lidmi v patách a přehlédnout tak nějakou novou hrozbu, která by mohla vyvstat.

Oba muži kývli, předali své pytle s lupem jiným členům posádky a pak se stáhli na chvost zástupu.

Postupovali asi pětadvacet kroků za hlavní skupinou a ustavičně se otáčeli, aby měli pořád na očích obyvatele města, kteří se táhli za nimi. Thorn jednou naoko zaútočil na dvojici, jež se podle jeho vkusu přiblížila trochu moc, a muži kvapně prchli zpátky do bezpečné vzdálenosti.

„Králíci,“ pohrdlivě ucedil Mikkel.

Thorn se zasmál a chystal se k odpovědi, když tu za roztroušeným hloučkem obyvatel města postřehl pohyb. Úsměv se mu vytratil z tváře.

„Zdá se, že tu máme pár králíků na koňských hřbetech,“ poznamenal. Oba nájezdníci se zastavili a otočili se čelem vzad.

Po hrbolaté stezce mezi křovinami cválalo směrem k nim pět jezdců. Paprsky jitřního slunce se blýskavě odrážely od jejich pancířů a od hrotů kopí, která všichni třímali. Byli ještě kus za nájezdníky, ale kvapem se přibližovali. Oba mořští vlci už slyšeli cinkání jejich výstroje a postrojů koní.

Thorn se rychle podíval za hlavním oddílem. Právě se chystali vstoupit do úzké soutěsky, která vedla dolů a po níž následoval poslední úsek otevřené cesty k pláži. Thorn ostře hvízdl a viděl, jak se Erak zastavil a ohlédl. Ostatní muži z oddílu postupovali co nejrychleji dál.

Thorn ukázal na jezdce. Protože neměl jistotu, že Erak nového nepřítele vidí, zvedl pravou ruku se všemi prsty roztaženými a pak ji se zaťatou pěstí spustil těsně k rameni – což znamenalo signál „nepřítel“. Znovu ukázal na jezdce.

Viděl, jak Erak kývl, že rozumí, a pak ukázal na vchod do soutěsky, kudy právě procházeli poslední z jeho mužů. Thorn s Mikkelem svorně zamručeli a pochopili.

„Dobrý nápad,“ řekl Mikkel. „Zdržíme je u vchodu.“

Vysoké skalní stěny a úzký průchod budou pro jezdce překážkou. Také jim zabrání, aby dva mořské vlky obešli z boku a obklíčili. Budou nuceni zaútočit přímo. Což by zpravidla znamenalo neradostné vyhlídky, jenomže tito dva byli ostřílení a smrtelně nebezpeční bojovníci a každý z nich si byl jistý schopnostmi svými i přítelovými.

Oba věděli, že Erak je nenechá novému nebezpečí napospas. Jakmile bude zlato bezpečně v lodi, pošle jim někoho na pomoc. Jejich úkolem bylo pouze získat čas, ne obětovat se, aby ostatní mohli uniknout. A oba si byli víc než jistí, že dokážou zvládnout pár venkovských strupů na koních.

Zdvojnásobili tempo a spěchali k soutěsce. Za sebou slyšeli radostné výkřiky měšťanů domnívajících se, že lupiči prchají jako o život před mstiteli na koních, kteří nasadili prudký cval, odhodlaní dostihnout vetřelce dřív, než stačí uniknout do úzké soutěsky.

Dva válečníci však neměli ani pomyšlení na útěk. Naopak, jakmile dorazili k soutěsce, Mikkel s Thornem se otočili, tasili zbraně a tváří v tvář blížícím se jezdcům jimi zkusmo máchali.

Podobně jako většina Skandijců měl Thorn coby hlavní zbraň nejraději bojovou sekeru s jedním břitem. Mikkel byl ozbrojený dlouhým mečem. Oba měli na hlavě rohatou helmici a na levé paži nasazený velký dřevěný štít s mohutnou kovovou puklicí uprostřed a zpevňujícími kovovými pásy kolem hran. Nastavili štíty k blížícím se jezdcům, takže z obou mužů bylo vidět pouze nohy a hlavy – a také blyštivý meč a sekeru, které neustále kroužily v malých obloucích a vrhaly odrazy sluneční záře, jak si oba zdatní bojovníci rozehřívali svaly.

Jezdcům na koních připadalo, že štíty a meče zcela blokují vstup do soutěsky. Protože předpokládali, že Skandijci v panice prchají, zaskočil je takový projev otevřeného odporu i sebejistota obou mužů. Zastavili zhruba čtyřicet kroků před oběma bojovníky, rozpačitě hleděli jeden na druhého a každý čekal, že se velení ujme někdo z ostatních.

Skandijci jejich nejistotu vycítili a všimli si, jak neobratně zacházejí s kopími a malými okrouhlými štíty. Chyběla jim lehkost a důvěrná obeznámenost, jaké byly k vidění u zkušených bojovníků.

„Myslím, že těmhle hochům ještě teče mlíko po bradě,“ ušklíbl se Mikkel.

Thorn přisvědčil. „Pochybuju, že zažili opravdový boj.“

Měli pravdu. Jezdci přijeli z nedalekého hradu, přivoláni poslem, který celou cestu ze Santa Sebilly běžel. Byli mladí, jen napůl vycvičení a všichni pocházeli ze zámožných rodin. Shovívaví rodiče vždy uspokojili každý jejich rozmar: koupili novou kroužkovou košili, meč se zlatem tepaným jilcem, nového bojového koně. Svůj výcvik v rytířských dovednostech považovali spíše za společenské vyžití než za něco vážného. Nikdy předtím nestáli tváří v tvář ozbrojeným a odhodlaným bojovníkům, jako byli tito dva, a náhle je napadlo, že to, co začalo jako bezstarostná výprava s cílem zahnat na zbabělý útěk několik drzých lupičů, se může lehce zvrtnout v boj na život a na smrt. Dnes tady mohl někdo zemřít. Takže zaváhali a nevěděli, co udělat dál.

Pak jeden, který byl buď srdnatější nebo ztřeštěnější než jeho druhové, vyrazil z hrdla bojovný výkřik, pobodl koně kupředu a nemotorně se snažil zamířit kopím na dva Skandijce.

„Toho si asi vezmu já,“ řekl Thorn a udělal pár kroků vpřed, aby čelil útoku. Mikkel to spokojeně nechal na něm. Thornova sekera s dlouhou násadou byla proti jezdci na koni mnohem účinnější zbraní.

Thorn si přimhouřenýma očima měřil protivníka. Mladík se kymácel v sedle jako pytel brambor, snažil se zvládnout kopí pod pravou paží a udržet ho namířené na nepřítele. Bylo by až směšně jednoduché ho zabít, napadlo Thorna. Jenže to by jen vystupňovalo zlost těch ostatních. Lepší bude, když ho poníží.

Připravil se ke střetu, zachytil kopí štítem a hravě ho odklonil stranou. Pak naplocho udeřil sekerou útočícího koně do plecí a připravil ho o rovnováhu. Jakmile zvíře zakolísalo, vytrčil dopředu štít, znovu koně zasáhl a ten se začal točit do strany. Narazil na skalní stěnu vedle soutěsky, ztratil půdu pod nohama a s polekaným řehtáním se zřítil na bok. Jezdec měl sotva čas vyprostit nohy ze třmenů, aby ho kůň pod sebou nepřimáčkl. Bezmocně se svalil na stranu a malý štít se mu octl pod tělem. Zuřivě šátral po jilci meče a snažil se vytáhnout dlouhou čepel z pochvy. Když byla napůl venku, Thorn mu kopnutím pomohl pohyb dokončit a dalším mu vyrazil obnažený meč z ruky a roztočený ho poslal pryč.

Mladý jezdec zvedl k Thornovi vyděšené oči. Bezděčně ucukl, když spatřil, jak strašlivá válečnická sekera stoupá obloukem vzhůru. Potom udeřila do tvrdé půdy několik palců od jeho hlavy. Skandijcovy studené a nemilosrdné oči se na něj upíraly. Pak Thorn utrousil jediné slovo.

„Uteč.“

Mladý Iberionec se chvatně vyhrabal na nohy a otočil se na útěk. Vtom ucítil na zadnici prudké kopnutí, to jak mu na cestu pomáhala podrážka Thornovy vysoké boty. Mládenec škobrtal, ustrašeně křičel a potácel se zpátky ke svým čekajícím druhům. Jejich koně neklidně přešlapovali, jak se na ně přenášel strach jezdců.

Mladík slyšel, jak se dva Skandijci za jeho zády chechtají.

Thornovo tušení bylo správné. Očividná lehkost, s jakou se s jezdcem vypořádal, zapůsobila mnohem víc, než kdyby ho jednoduše zabil. Tím, že ho nechal naživu, dal najevo naprosté pohrdání, s nímž on i jeho společník pohlíželi na ta bojovnická ucha. Přezíravost uvrhla Iberionce do ještě větší nejistoty.

„Myslím, žes je trochu vylekal,“ usmál se Mikkel na svého přítele.

Thorn pokrčil rameny. „To je taky správně. Neměli by je pouštět ven s tak špičatými klacky. Jsou víc nebezpeční sami sobě než někomu jinému.“

„Vyprovodíme je odsud,“ navrhl Mikkel. „Už mě začínají otravovat.“

Bez dalšího varování se oba Skandijci rozmáchli zbraněmi a s bojovým pokřikem zaútočili na hlouček jezdců.

Úlek nad tím vším už byl pro rozvrácenou skupinku příliš. Viděli, jak se na ně hrnou hroziví válečníci, a každý byl přesvědčený, že právě on je cílem, který si vybrali. Jeden obrátil koně na zadních a nasadil mu ostruhy. Když sebou zvíře prudce trhlo, mladíkovi vypadlo kopí. Jeho počínání bylo nakažlivé. V rozmezí vteřin uháněli všichni čtyři jezdci v nesouvislé řadě přes pláň a kůň bez jezdce s nimi. Jejich opěšalý kumpán klopýtal nemotorně vzadu, protože mu v chůzi překážely vysoké jezdecké holínky, ostruhy a prázdná pochva meče.

Mikkel s Thornem se zastavili a opření o zbraně při tom pohledu hulákali smíchy.

„Hlavně doufám, že se ve zdraví dostanou domů,“ poznamenal Mikkel a Thorn se chechtal ještě hlasitěji.

„Dámy, už se k nám ráčíte přidat?“ slyšeli Svengala, který se vrátil ještě s pěti chlapy, aby posílili zadní voj. „Zdá se, že žádnou pomoc nepotřebujete.“

Thorn a Mikkel stále rozesmátí zastrčili zbraně a zamířili zpátky ke Svengalovi a ostatním v ústí soutěsky.

„Svengale, měl jsi to vidět,“ vykládal Mikkel. „Tady Thorn je prostě vystrašil tak, že utekli. Nesnesli pohled na jeho šerednou tvář. Jednoho koně to dokonce porazilo.“

Svengal se pobaveně zachechtal. Když se hnal v čele posily vzhůru soutěskou, viděl, jak si Thorn poradil s útočícím jezdcem. Udělalo to na něj dojem. Věděl, že sám by něco takového nesvedl. Vlastně ho nenapadal nikdo jiný než Thorn, komu by se to mohlo podařit.

„Ty jsi taky sehrál svou roli,“ odpověděl Thorn. „I když musím uznat, že já byl velkolepý.“

„Nejsem si jistý, že právě tohle slovo bych –“ Mikkel zvedl ruku, aby poplácal přítele po rameni, když vtom ho zasáhlo kopí.

Přiletělo z ničeho nic. Když o celé té události Thorn později přemýšlel, uvědomil si, že to muselo být kopí, které upustil první z prchajících jezdců. Usoudil, že někdo z obyvatel města, kteří je s odstupem sledovali, kopí plný vzteku a bezmoci zvedl, naslepo ho hodil do houfu Skandijců a potom upaloval jako o život do křoví a do skal, aniž spatřil, jak to dopadlo.

Nemohlo to dopadnout hůř. Těžký železný hrot pronikl pod zdviženou paží do těla a zabořil se hluboko do trupu. Mikkel krátce vykřikl, klesl na kolena a pak se zhroutil na bok. Thorn s hrůzou poklekl ke svému příteli a viděl, jak Mikkel siná v obličeji a život z něj vyprchává.

„Meč...,“ namáhavě ze sebe vypravil Mikkel. Kdyby mořský vlk zemřel v boji a nedržel v ruce zbraň, jeho duše by po smrti věčně bloudila v podsvětí. Svengal už vytasil svůj a vsunul ho Mikkelovi do tápajících prstů. Těžce raněný druh k němu vděčně vzhlédl a pak obrátil zrak ke svému nejlepšímu příteli.

„Thorne,“ řekl a vyslovení toho jediného slova pro něj znamenalo až příliš velké úsilí.

Thorn sklonil hlavu těsně k Mikkelovi. „Vydrž, Mikkeli. Odneseme tě na loď.“

Loď představovala z nějakého důvodu bezpečí a záchranu, jako by prostá přítomnost na palubě dokázala zrušit následky strašného a smrtelného zranění v Mikkelově boku. Jenže Mikkel věděl svoje. Zavrtěl hlavou.

„Moje žena... a chlapec... dej na ně pozor, Thorne.“

Thornovi se zamžily oči slzami, stiskl přítelovu ruku a ujistil se, že Mikkel dál pevně svírá meč.

„Dám. Máš moje slovo.“

Mikkel přikývl a zřejmě ještě jednou naposled sebral sílu.

„Nebude to... pro něj... lehké. Bude... potřebovat...“

Bolest a vyčerpání byly příliš velké. Nedokázal větu dokončit. V očích mu však zbývalo trochu světla. Thorn sevřel ruku pevněji, chtěl, aby to Mikkel dořekl. Potřeboval znát přítelovo poslední přání, potřeboval vědět, co chce, aby se stalo.

„Bude potřebovat co, Mikkeli? Co bude potřebovat?“

Mikkelovy rty se bezhlesně pohnuly. Trhaně nabíral dech, až se celé jeho tělo otřáslo. Z posledních sil pronesl jediné slovo.

„Tebe,“ řekl a zemřel.

KAPITOLA DRUHÁ

O šest let později

Karina, vdova po Mikkelovi, našla jednoho zimního rána Thorna. Ležel zachumlaný v hadrech a starém kožichu prožraném od molů napůl v bezvědomí na závětrné straně veřejné jídelny. Slabé noční sněžení mu pokrylo popraškem vlasy i vypelichanou kožišinu a obarvilo je na bílo. Tváře a ruce měl však promodralé od ostrého mrazu a z nosu mu bez ustání teklo.

Thorn se včera v noci opil tak, že když se vracel do přístřešku na čluny, kde přespával, zabloudil. Dovlekl se do závětří ke zdi, lehl si a matně doufal, že umře.

Což by se pravděpodobně i stalo, kdyby Karina nezasáhla.

Snažila se ho probudit, volala na něj jménem a třásla mu ramenem. Hrubě jí však odstrčil ruku a cosi nesouvisle blábolil. Pak se odvrátil, s očima stále zavřenýma a myslí nepřítomnou.

Znovu s ním zatřásla, tentokrát silněji, ale poctil ji nadávkou a vztekle smetl její ruku. Karině se ocelově blýsklo v očích.

„Hale!“ zavolala na svého desetiletého syna, který právě v kuchyni umýval nádobí po včerejší večeři.

„Ano, mami?“

„Napumpuj vědro vody a přines ho sem. A pospěš si s tím.“

Dorazil za pár minut a vědro držel v ruce natažené od těla, aby na něj ledová voda nevyšplíchla. Vyjeveně zíral, když poznal zhroucenou postavu u stěny.

„To je bláznivý starý Thorn,“ řekl a postavil vědro. „Co tady dělá?“

Když Karina ten výraz uslyšela, přivřela oči. Takhle místní kluci zřejmě nazývali zpustlého bývalého mořského vlka. Byla to hanba až k pláči, napadlo ji, protože si vybavila, jaký úžasný muž Thorn býval, než přišel o ruku.

Ta výprava, při níž ztratil život Karinin manžel Mikkel, se proměnila v řetěz velkých neštěstí. Na zpáteční cestě se Vlčímu větru zlomil v bouři stěžen. Když s nesnázemi odklízeli trosky, aby zachránili loď před potopením, uvízla Thornovi pravá paže ve změti lan a polámaného dřeva a přišel o ruku až po loket.

Ztráta ruky Thorna zničila. Protože měl jen levou ruku, nemohl dál vládnout mečem nebo sekerou, ani veslovat. V navigaci lodí se nevyznal, a přestože byl svého času zručný kormidelník, za horšího počasí byly u kormidelní páky často zapotřebí obě ruce. Na vlčí lodi tedy nebylo žádné místo, které by mohl zastávat, a tak se ocitl na souši, bez možnosti pokračovat v životě, který miloval. Navíc ztratil svého nejlepšího přítele.

Propadl hluboké sklíčenosti a hledal útěchu ve džbánku piva či pálenky. Ani jedno v sobě nemělo dost útěchy, ale obojí mu pomáhalo zapomenout na to, co ztratil, i když jen na chvíli.

Pití také konejšilo bolest, která ho bez varování přepadala, palčivě projížděla pahýlem pravé paže a zdánlivě vycházela právě z chybějící ruky. Naštěstí k tomu docházelo zřídka, a jak čas plynul, stále vzácněji. Jenomže Thorn tak získal výmluvu pro další pití.

Vlasy i vousy měl dlouhé, špinavé a zcuchané, a patrně zešedivěl mnohem dřív, než by odpovídalo jeho věku. Málokdy se myl a vůbec se nezajímal ani nestaral o to, jak vypadá. Zchátral v lidskou trosku truchlící nad ztrátou pravičky – s níž podle všeho zmizela i jeho sebeúcta. Nikdo z přátel ani bývalých druhů z vlčí lodi ho nedokázal vytrhnout ze stále větších hlubin sebeničení. Neuspěl a nepřesvědčil ho ani Erak, jeho bývalý skirl neboli kapitán, a později skandijský oberjarl.

„Tak starý zas není,“ usadila svého syna Karina.

Hal povytáhl obočí a upřel na bezvládného Thorna pohled z větší blízkosti. „Vážně? Vypadá tak na sto.“

„Opravdu?“ zapochybovala. Věděla, že desetiletému klukovi připadá každý, komu je víc než dvacet pět let, zcela jistě jako kmet. Naklonila hlavu ke straně a poddala se zvědavosti – věděla, že by neměla, ale stejně to udělala.

„A kolik je podle tebe asi tak mně?“ zeptala se.

Odmítavě rozhodil rukama a usmál se na ni.

„Ale mami, ty přece vůbec nejsi tak stará,“ ujišťoval ji. „Tobě nebude víc než něco přes šedesát.“

Karině bylo ve skutečnosti třicet osm. Ve srovnání s urostlejšími a kypřejšími Skandijkami měla drobnou postavu, ale byla pozoruhodně hezká. Víc než to, vyzařovala klid a sebejistotu, a to dokonce i tehdy, když poprvé přijela do Hallasholmu jako otrokyně zajatá při nájezdu na Araluen. A právě tenkrát upoutala zrak Mikkela Šermíře, jednoho z nejlepších skandijských bojovníků. Mikkel ji koupil od muže, který ji zajal, a ihned jí dal svobodu. Jakmile Karinin věznitel spatřil při předložení nabídky odhodlání v Mikkelových očích, neprodleně přihodil k ceně třicet procent navíc. Mikkel bez váhání zaplatil. I teď, po více než deseti letech, byla Karina v Hallasholmu stále považovaná za krasavici a jen v loňském roce odmítla čtyři nápadníky.

Bez úsměvu hleděla na syna a hoch rozpačitě přešlápl z nohy na nohu. Řekl něco, co se jí dotklo, uvažoval. Nedokázal ale přijít na to, co to mohlo být.

Snad to byl Halův naprostý nedostatek společenského taktu, co zpečetilo Thornův osud a zahnalo všechen soucit, který s ním Karina měla. Ukázala palcem na plné vědro.

„Dej mu to,“ řekla.

Hal zaváhal, podíval se z Kariny na Thorna a pak na vědro.

„Co mu mám vlastně dát...?“ zeptal se, protože chtěl mít jistotu.

Karina si založila ruce v bok. Něco přes šedesát, to určitě, říkala si v duchu. „Vodu. Chrstni mu ji... do obličeje.“ Sehnula se a odtáhla Thornovi límec odraného kožichu od tváře. Stejně jako předtím se po ní ohnal jako po otravném hmyzu.

„Mami...,“ nejistě se ozval Hal. Thorn byl možná starý, špinavý, otrhaný a uválený. Možná byl troska, kterou vídali vrávorat po městě, a možná mu i chyběla pravá ruka od lokte dolů. Ale přesto přese všechno to byl hromotluk známý velkou prchlivostí. A asi by nebylo moudré, aby drobná šedesátnice a její desetiletý syn na někoho takového chrstli vodu – a neměli přitom ani naplánováno, kudy budou prchat.

Karina začala rychle podupávat nohou na zasněžené zemi. To nikdy nevěstilo nic dobrého, jak Hal věděl. Znovu ukázala na vědro.

„Polej ho.“

Hal pokrčil rameny a zvedl naplněné vědro.

„No tak,“ vybídla ho.

Udělal to.

Jakmile voda na Thorna dopadla, s řevem se probral. Připomněl Halovi rozzuřeného mrože, kterého zaslechl loni v létě, i když silou hlasu se mrož s Thornem nemohl srovnávat. Thorn se snažil posadit a hrabal kolem sebe rukama, aby získal rovnováhu.

Karina si všimla, že ve vědru zůstala ještě třetina vody.

„I ten zbytek,“ nařídila. Hal poslušně vychrstl zbylou vodu na řvoucí postavu. Když někdo řve jako poraněný mrož, má samo sebou ústa dokořán. Thorn je rozhodně tak měl, když schytal druhou dávku ledové vody.

Řev se změnil v lapání po dechu a zalykání, protože voda mu vnikla do krku. Thorn kašlal, chrchlal a uhýbal ke straně, jako by se bál další spršky. Vědro však bylo prázdné a jemu po několika vteřinách došlo, že už další voda nepřijde. Otevřel oči, kalné a zarudlé. Mžoural do jasného ranního slunce, které se pichlavě odráželo od okolního sněhu, a rozeznal dvě malé postavy stojící nad ním.

Hal ještě stále držel prázdné vědro, ačkoli když na něj dopadl Thornův krhavý pohled, pokusil se nádobu schovat za sebe.

„Tys mě polil, “ spustil vyčítavě Thorn. „Proč jsi to udělal?“

„Protože jsem mu to nařídila,“ prohlásila Karina. Tón jejího hlasu nepovzbuzoval k dalším námitkám. Thorn raději zvolil bědování a žalostné fňukání, aby obměkčil zatvrzelé srdce.

„Moh jsem se udusit! Jsem promočenej na kůži. Nejspíš nastydnu a umřu. Jak můžeš bejt tak... krutá?“ bránil se.

Jenže Karina měla k měkkosrdcatosti daleko. Zlobila se – neuvěřitelně se zlobila na Thorna, že na sebe přestal dbát, že dopustil, aby se z něj stal tenhle stín někdejšího bojovníka.

„Vstávej, Thorne!“ poručila mu úsečně.

Šmátral kolem sebe ve snaze vzepřít se na kluzkém sněhu.

„Lejt vodu na ubohýho, nemocnýho, nastydlýho člověka,“ mumlal si. „Která ženská by tohle udělala? Jak může bejt někdo takovej nelida. Je mi zle. Nemůžu si pomoct. Teď umřu na prudkej zápal plic, promočenej na kost tady v tom sněhu. Zajímá to někoho? Ne. Určitě ne tu ženskou, která mě celýho zlila a pokoušela se mě utopit...“

„Na utopenýho děláš trochu moc rámusu,“ prohodila Karina. Pak pokynula svému synovi. „Hale, pomoz mu na nohy.“

Hal udělal obezřetně krok vpřed. Pořád si nebyl jistý, jestli je bezpečné se k Thornovi přibližovat. Přehodil si ale jeho levou ruku přes rameno, a s pokrčenými koleny, aby mohl zabrat větší silou, vytahoval toho ubohého ztroskotance na nohy. Jak se ocitl v Thornově blízkosti a zvedl mu ruku, zavanula k němu notná dávka opilcovy výrazné osobní vůně, a tak odvrátil obličej a snažil se nedýchat nosem.

„Páni!“ zvolal a bojoval s rozbouřeným žaludkem. „Ten teda smrdí, mami!“

Thorn se vrávoravě postavil, nahrbil se, nejistě se kymácel a přidržoval se chlapce, aby se znovu nesvalil. V důsledku toho vtahoval Hala hlouběji do dusivého oparu, který si pořídil během sedmi měsíců, kdy se ani nedotkl mýdla. Chlapec se snažil odtáhnout. Thorn se ho ale zoufale držel, a tak tam oba vrávorali ze strany na stranu a nohy jim na sněhu podkluzovaly.

„Mami, u Gorlogových drápů a nozder! On strašně smrdí! Vážně! Hůř než Skarlsonův starý kozel!“ naříkal Hal.

Navzdory hněvu nedokázala Karina potlačit úsměv. Co se zápachu týkalo, byl Skarlsonův kozel přímo strašný. Vykročila, aby je oba podepřela, ale pak to zvážila ještě jednou a zůstala raději dál.

„Neklej,“ napomenula roztržitě. Gorlog byl jeden z nižších skandijských bohů, podobně jako Ullr lovec nebo Loki lhář, i když Gorlog na rozdíl od nich neměl žádnou vymezenou oblast. Nebyla si jistá, zda je vzývání jeho drápů a nozder klením, ale desetiletý kluk by rozhodně tak mluvit neměl.

„Odveď ho do kuchyně.“

Hal vzal mohutného jednorukého muže a šněroval s ním k zadním dveřím veřejné jídelny. Svorně vyklopýtali tři schůdky ke dveřím a vešli dovnitř. Thorn vděčně zvedl hlavu, když ho obklopilo teplo místnosti. V krbu plápolal oheň a Hal ho k němu zavedl, nemotorně ho posadil do velkého křesla s vyřezávaným opěradlem a pak se chvatně stáhl.

Teplo kuchyně působilo na zmáchaného a promrzlého Thorna blahodárně. Jenže mělo i ten účinek, že zesílilo zalykavé výpary, které se kolem něj vznášely.

Karina vstoupila za nimi, vzápětí pobledla a na chvíli odvrátila hlavu. Pak sebrala odhodlání a přešla k žalostné postavě schoulené v jejím oblíbeném křesle.

„Hale, můžeš jít,“ řekla a chlapec s radostí pelášil do obytných místností za jídelnou. Slyšela, jak do umyvadla šplouchá voda, a uhodla, že syn se snaží smýt ze sebe zápach. Přistoupila blíž k Thornovi, stála nad ním a snažila se čelit dalšímu útoku na čichové ústrojí.

„Thorne, dělá se mi z tebe špatně,“ řekla. Hlas měla tichý, ale zaznělo to jako rána bičem a starý mořský vlk sebou skutečně škubl. Asi na vteřinku se mu v očích objevil zlostný záblesk. Vzápětí však pohasl a Thorn se znovu zahalil do ochranného pláště sebelítosti.

„Každýmu se ze mě dělá špatně,“ odpověděl. „Proč by to u tebe mělo bejt jinak?“

„Já se o jiné nestarám. Já mluvím za sebe. Byla doba, kdy si tě lidi vážili. Teď se ti posmívají. Dokonce i kluci ti říkají bláznivý starý Thorn. Je to hrůza, dívat se, co vyvádíš s vlastním životem.“

V Thornovi vzplála zlost. „Co vyvádím? Co vyvádím?“ Pozvedl zjizvený pahýl pravé paže a vyhrnul si odrbaný rukáv, aby ho obnažil. „Myslíš, že tohle jsem si udělal sám? Myslíš, že jsem se rozhod, že ze mě bude mrzák?“

„Myslím, že ses rozhodl kromě té ruky přijít i o rozum, tělo a sebeúctu,“ odsekla. „Používáš tu svou ruku jako výmluvu, abys zničil všechno ostatní. Abys zničil svůj vlastní život!“

„Je to můj život. Když budu chtít, zničím si ho,“ odmlouval hloupě. „Jaký máš právo mě kritizovat?“

„Mám na to právo, protože jsi slíbil Mikkelovi, že budeš stát při mně a při Halovi. Přísahal jsi, že se postaráš, abychom se měli dobře. V tom jsi selhal. A selháváš dál, každý další den, kdy se snažíš sám sebe zničit!“

Thorn uhnul očima před jejím pohledem.

„Vždyť se máte dobře,“ zamumlal. Ona se však jeho slovům drsně zasmála.

„Není to díky tobě. Ani díky slibu, který jsi dal. Slibu, který jsi porušil a porušuješ dnes a denně!“

„To není moje vina,“ bránil se tak tiše, že ho skoro neslyšela. „Nech mě být, ženská. Já pro tebe nemůžu nic udělat.“

„Slíbil jsi to,“ namítla.

Pozvedl k ní rozcuchanou hlavu a popadl ho vztek. „Slíbil jsem to, když jsem měl ještě obě ruce! Nebyla to moje chyba, že jsem o jednu přišel!“

„Možná ne. Ale tvoje chyba byla, když jsi dopustil, aby s tou rukou odešlo i všechno ostatní! Thorne, zabíjíš sám sebe! Ničíš dobrého člověka, poctivého chlapa. A to je podle mě zločin! Já už nebudu jen tak stát a koukat na to.“

„Copak sis nevšimla?“ zeptal se hlasem plným jízlivosti. „Já už nejsem chlap. Jsem mrzák. Nepoužitelnej mrzák, kterej se nehodí k ničemu a není dobrej pro nikoho!“

„Nepamatuju se, že bych někde slyšela, že chlap se pozná podle toho, kolik má rukou nebo nohou. Chlap se pozná podle toho, jakou má odvahu a sílu vůle. A nejvíc ze všeho se pozná podle toho, jak dokáže překonat neštěstí, které ho v životě potká.“

„Co ty víš o neštěstí?“ vypálil na ni. Pevně mu hleděla do očí, dokud opět neuhnul pohledem.

„Ty jsi přišel jen o ruku,“ řekla nakonec. „Já ztratila celého člověka. Skvělého muže.“

Pokyvoval omluvně hlavou, s očima sklopenýma. „Je mi to líto,“ řekl. „Kdybych ho mohl vrátit zpátky, udělal bych to.“

„To opravdu nemůžeš. Ale pro mě něco udělat můžeš.“

Thorn se drsně zasmál a potřásl nad tím nápadem hlavou. „Já? Copak já můžu pro někoho něco udělat?“

A v tom okamžiku Karinu osvítilo pochopení. Už věděla, co Thorn potřebuje slyšet.

„Můžeš mi pomoct. Potřebuju tě,“ řekla.

Podíval se jí zpříma do očí a pátral po nějakém náznaku neupřímnosti nebo falše.

„Hal tě potřebuje,“ dodala. „Potřebuje mužský vzor a vedení. Jsou věci, které mu já říct nemůžu, ale ty ano – co znamená být bojovník a jaké pouto se vytváří mezi námořníky na jedné lodi.“ Odmlčela se, aby měl čas její slova pochopit, a viděla, že se tak stalo. „Roste jako z vody a nemá to lehké. Je jiný než ostatní kluci. Je napůl Araluenec a napůl Skandijec. A ti, kdo se nějak odlišují, mají těžký život. Hal potřebuje někoho, kdo by mu ukázal, jak si uhájit svoje. Já to udělat nemůžu.“ Chvíli počkala. „Ty bys mohl.“

„Snad...,“ pokrčil rameny Thorn. Viděla na něm, že uvažuje a začíná si uvědomovat, že by mohl se svým životem naložit užitečněji než ho jenom propíjet.

„Nebo se taky můžeš dál litovat a ničit,“ uzavřela.

Thorn neodpověděl okamžitě. Po několika vteřinách se ale zeptal: „Jak ses dozvěděla o tom slibu?“

„Řekl jsi mi to sám,“ přiznala. „Jednou večer, když jsi byl opilý.“

Zamračeně se zamyslel. „Kdy to bylo? Nepamatuju se.“

Smutně se usmála a potřásla hlavou. „Nevzpomínám si, kdy to přesně bylo. Takových večerů bylo moc, Thorne.“

Pokýval hlavou. „To je pravda.“

Karina viděla, že je na vážkách. „Podívej, já tady potřebuju pomoc. Jídelna je dobrá živnost a vzmáhá se. Začíná toho být víc, než kolik můžu sama zastat. Hodila by se mi pomoc s takovými věcmi, jako je dříví na topení a těžší práce kolem domu – úklid, opravy, natírání. Tohle všechno můžeš s jednou rukou zastat. A můžeš dohlídnout na Hala. Naučit ho věci, které bude potřebovat, až bude starší. Můžeš se k nám nastěhovat. Budeš spát v teple.“

Thorn však zavrtěl hlavou. „Ne. Nemohl bych bydlet s tebou pod jednou střechou. To se nehodí. Přišla bys do řečí. Uškodilo by to tvojí pověsti.“

Zasmála se. „Myslím, že to bych dokázala unést,“ poznamenala. „Ale jestli ti to vadí, tak bys mohl opravit přístavek vzadu za domem. Lidi by pak neměli k řečem žádný důvod.“

Uvažoval o tom a několikrát pokýval hlavou.

„Jo. To by asi neměli.“

„Budu ti samozřejmě platit,“ připojila Karina. Opět po ní střelil pohledem. Spatřila v jeho očích hrdost, která v nich už roky chyběla.

„Nestojím o žádnou almužnu,“ řekl.

Usmála se na něho. „A taky žádnou nedostaneš! Postarám se, aby sis každý kroner, který ti zaplatím, poctivě vydělal.“

„Tak jo... to by snad šlo.“ Thorn prohnul rty. Nápad, že by pracoval pro Karinu, byl lákavý. A představa, že by mohl pomáhat chlapci a vést jeho kroky obdobím dospívání, ho velmi zaujala. Sám by si takovou cestu pro sebe nejspíš nevybral, ale rozhodně by to stálo za to. Pomyslel si, že když už nemohl všechno, co se naučil, používat sám, alespoň to bude moct naučit někoho jiného. Dělat něco takového by byla užitečná věc. A Thorn chtěl být užitečný. Dost dlouho už měl pocit, že je k ničemu.

„Ještě jedna věc,“ ozvala se Karina. „Budeš muset nechat pití.“

Z jejího hlasu zněla neústupnost. Thorn zrozpačitěl. „Ta ruka mě občas bolí,“ namítl.

Karina však byla jako skála. „To je mi líto. Jsem si ale jistá, že než jsi o ni přišel, zažil jsi bolest mockrát. A vypořádal ses s ní.“

„To je pravda,“ uznal.

„Pak se s ní budeš muset vypořádat i teď – a nesnažit se ji zahánět pitím.“

Zhluboka se nadechl. „Myslím, že to zvládnu,“ prohlásil odhodlaně.

Usmála se na něj. „To si piš.“

„Takže dneska bych se možná mohl podívat na ten přístavek. Pořádně ho opravit a nastěhovat se tam. Pak mi můžeš dát seznam, co všechno mám pro tebe dělat.“

„Je tu jedna věc, která má přednost před vším ostatním,“ oznámila Karina, a když na ni pohlédl s otázkou v očích, pokračovala hlasem, který nepřipouštěl žádnou námitku.

„Vykoupeš se. A pořádně.“

To se odehrálo před šesti lety – nyní uplynulo dvanáct let od výpravy, která stála Halova otce život, a Halovi bylo skoro šestnáct let. Tou dobou už bylo obvyklé vídat Thorna kolem Karinina hostince. Nastěhoval se do přístěnku za hlavním stavením, i když jeho představa o „pořádné opravě“ měla v Karininých očích k dokonalosti hodně daleko. Vyspravil několik děr ve střeše a pár větších trhlin ve stěnách. Vnitřek však zůstal temným a nehostinným brlohem, v němž se povalovaly Thornovy svršky a věci. A přestože se jeho vztah k mytí poněkud zlepšil, pořád ještě se mu dalo hodně vytknout.

„Jsem dvanáctkrát čistotnější, než jsem býval,“ oznamoval hrdě.

Když ho Karina upozornila, že to znamená, že teď se místo jednou za rok koupe jednou za měsíc, což vážně není nic, čím by se mohl chlubit, jen zabručel: „Já se zas až tak neumažu. Koupání je pro toho, kdo je špinavý.“

Čas od času pocítil vábení soudku pálenky, zejména za nocí, kdy mu chybějící ruku kroutila bolest. Ale bojoval s tím a překonal to. Věděl, že Karina mu dala druhou šanci, a věděl, že taková věc se nebude opakovat. A když se zaběhl do každodenních prací kolem hostince, pochopil, že si nemůže dovolit riskovat návrat ke starému způsobu života.

Práce jako taková byla uspokojivá, především pro někoho, kdo už začal věřit, že časy, kdy mohl být něco platný, jsou v nenávratnu. Štípal dříví na otop a těžkou sekeru ovládal levou rukou, jako by nebyla víc než pouhý sekáček. Potom se poohlédl po případných opravách okolo hostince a na konci každého dne zažíval uspokojení, že udělal kus užitečné práce, která má pro někoho cenu.

Podřadná práce možná nepřinášela takové naplnění jako život bojovníka. Bylo to však mnohem lepší než být opilá mrzoutská troska.

Nejlepší ze všeho bylo, že se stal součástí Halova dospívání. Radoval se z chlapcova nadšení a činorodosti. A z jeho fantazie a vynalézavosti. Hal velice rád pracoval s různým nářadím a měl přirozené vlohy pro práci se dřevem. Thorn byl svého času velmi schopný truhlář a tesař. Pochopitelně že jen s jednou rukou už nedokázal pracovat tak dobře a přesně, jak býval zvyklý. Zjistil ale, že Erak zachránil jeho starý vak s nářadím, a tak ho věnoval chlapci a potom ho trpělivě učil, jak každý nástroj používat – teslici, dláta, nože, lžícové vrtáky, hoblíky a malé sekerky. Halovy přirozené vlohy se díky dobrému nářadí a pod Thornovým vedením rozvinuly ve skutečnou řemeslnou zdatnost.

V důsledku toho se starý mořský vlk stal vítaným spolupracovníkem při Halových stavitelských pokusech. Z chlapce vyrostl víc než jen zručný řemeslník – měl v sobě nadání vynálezce, které podle Thornova mínění hraničilo s genialitou.

„Má v hlavě jasnou představu, jak něco udělat jinak než postaru,“ vykládal Thorn při nejedné příležitosti. „A pak to prostě udělá!“

KAPITOLA TŘETÍ

„Thorne, podej mi další vědro.“

Hal stál na žebříku v matčině kuchyni a natáčel se bokem, aby mohl vylévat vědra vody do velkého sudu. Vzal od ošuntělého starého mořského vlka další plný kbelík a s heknutím ho zvedl nad úroveň ramen. Přitom si někde v koutku mysli uvědomil, že Thorn mu podává vědra do výšky bez sebemenší námahy, přestože má na to jen jednu ruku.

Když voda šplouchla do napůl plného sudu, ozvalo se nepříjemné zavrzání.

Thorn se zamračil. „Co to bylo?“ zeptal se podezíravě.

Hal mu podal dolů prázdné vědro a jen mávl rukou.

„To nic. To se jen pod tou váhou usazujou dýhy.“

„Vím, jak jim asi je,“ pronesl Stig, který právě vešel do kuchyně se dvěma dalšími vědry naplněnými ze studně na dvoře před kuchyní. „Kolik toho ještě budeš potřebovat?“

Stig byl Halův nejlepší přítel. Vlastně byl kromě Thorna jediným Halovým opravdovým kamarádem. Ostatní skandijští kluci Hala spíš přehlíželi, posmívali se mu kvůli smíšenému původu i kvůli tomu, že jeho matka byla kdysi otrokyně. Nikdy si to ale netroufli, když je mohl slyšet Stig. Stig byl velký, svalnatý a dobře známý svou nevyzpytatelnou povahou. Proto kolem něj našlapovali všichni opatrně.

Sud znovu zlověstné zapraskal.

„Víš určitě, že se jenom usazujou dýhy?“ zapochyboval Thorn.

Hal na něj vrhl nespokojený pohled. „Byl to vyschlý, prázdný sud,“ řekl. „Ty to dělají vždycky. Dřevo se rozpíná a dýhy o sebe skřípou.“

„Spoléhám na tebe,“ ustoupil Thorn. „Já mám z minulosti zkušenosti spíš s plnými soudky.“

„Ale svůj díl jste jich vyprázdnil,“ prohodil Stig. Zazubil se, aby měl jistotu, že Thorn pozná, že jen žertuje, že to nemyslí ve zlém. Thorn vzal poznámku s nadhledem.

„To je pravda,“ připustil a s lítostí kroutil hlavou nad svými výstřelky v minulosti.

Sud byl nejnovější Halův nápad. Rozhodl se totiž, že zavede matce v kuchyni tekoucí vodu. Od sudu se křivolace táhla trubka k pracovnímu stolu. Čep u dna sudu umožní, aby voda tekla trubkou do škopku.

„Už nebudeš muset tahat vodu ze studně,“ vysvětloval předtím matce, aniž vnímal její rozpačitý výraz. „Thorn ti může sud každé ráno naplnit.“

Všechny části si vyrobil v dílně a počkal na den, kdy Karina odešla na pobřeží na trh vzdálený několik mil. Pak si zavolal Thorna se Stigem a začal budovat vodovod.

Když umístil sud do držáku, který už dřív připevnil vysoko na stěnu kuchyně, a připojil trubky, začali sud plnit vědry vody, kterou napumpovali ze studně.

Teď byl sud přes polovinu plný a je všechny tři přemohla netrpělivost.

„Nevyzkoušíme to?“ navrhl Thorn. Nemohl se dočkat, až uvidí, jak vynález funguje.

Sud jako by poznal, že je řeč o něm, a znovu zlověstně zapraskal, což Thorna zneklidnilo. Mořský vlk mrkl po Halovi, ale ten nedůtklivě zavrtěl hlavou.

„Jen se usazují dýhy,“ zopakoval. „To je všechno.“

Stig s Thornem tleskali a Hal zářil.

„Funguje to!“ vykřikl vítězně. Pak mu došlo, že takové nadšení by mohlo naznačovat, že se obával nezdaru, takže spokojeně kývl hlavou a pronesl mnohem lhostejnějším tónem: „Jo. Skvěle. Povedlo se. Přesně jak jsem si myslel.“

Zatáhl ještě víc.