DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2012

First published by Random House Australia Pty Ltd in 2012

Illustration copyright © Jan Patrik Krásný 2012

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., v Praze roku MMXIII jako svou 3732. publikaci

Z anglického originálu Brotherband. The Invaders přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. První vydání, elektronické první

ISBN tištěné knihy 978-80-252-2391-8

ISBN elektronické knihy 978-80-252-2615-5

Pro mého bratra Petera, který vyráběl

ty NEJLEPŠÍ dřevěné meče na světě!

VYSVĚTLENÍ NÁMOŘNÍCH VÝRAZŮ

Protože tato kniha pojednává také o plachetních lodích, napadlo mě, že by bylo užitečné vysvětlit některé námořní výrazy, které se v příběhu vyskytnou.

Nebojte se, nepoužíval jsem moře technických podrobností (abych se držel příslušného prostředí), a jsem si jistý, že pochopíte, o co jde, i když toho třeba o lodích mnoho nevíte. Určité množství námořních výrazů je však nutné, aby příběh působil realisticky.

Takže se do toho pustíme a začít můžeme kdekoli.

Příď, přední část lodi

Záď, zadní část lodi

Levobok a pravobok, levá a pravá strana lodi, když stojíte čelem k přídi.

Pravobok byl také nazýván „kormidelní palubou“ (nebo kormidelní stranou). Kormidelní veslo bylo vždy umístěné na pravé straně lodi.

Proto také loď, když vplula do přístavu, zakotvila vždy levým bokem k přístavní hrázi, aby nedošlo k poškození kormidelního vesla. Vstup na loď pro pasažéry i posádku byl také vždy na levoboku.

Podélné oplachtění, uspořádání plachet, kdy jsou plachty umístěné podél lodního trupu.

Trup, tělo lodi.

Kýl, páteř lodi.

Obšívka, silná prkna připevněná na žebra a kýl – spolu s nimi tvoří trup lodi.

Kormidelní veslo, veslo používané k řízení směru lodi, umístěné na zádi na pravém boku lodi.

Kormidelní páka, rukojeť kormidelního vesla.

Ráhno, dřevěná tyč, která je vytažená na stěžeň a nese plachtu.

Stěžeň, sloup, na který se upevňují plachty.

Štítnice, prodloužení boku lodi nad otevřenou horní palubou. Slouží jako ohrazení paluby. Ve štítnici jsou otvory pro uvazovací průvlaky.

Okrajník, horní okraj štítnice.

Ovíjecí kolíky, dřevěné kolíky používané k upevnění lana.

Vidlice, čep potřebný k uchycení vesla.

Vějička, úzký dlouhý praporek, který ukazuje směr větru.

Na boční vítr, technika plavby, když vítr vane od zádi. Vítr může vát přímo z boku, nebo šikmo zezadu či zepředu a pak se mu říká zadoboční nebo předoboční vítr.

Na zadní vítr, technika plavby, když vítr vane od zádi.

Na přední vítr neboli křižování, technika plavby proti větru. Jestliže vane vítr od severu a vy chcete plout na severovýchod, provedete jeden obrat tak, abyste mířili přídí na severovýchod, a můžete pokračovat v plavbě na předoboční vítr tak dlouho, jak budete potřebovat.

Když ale vane vítr od severu a vy chcete plout na sever, budete to muset dělat pomocí řady krátkých obratů, plout klikatě sem a tam a zvolna postupovat k severu na předoboční vítr střídavě zprava a zleva. Křižování se jinak říká také plavba na větru nebo stoupání proti větru. Čím ostřeji může loď plout proti větru, tím je její stoupavost větší.

Ostření, změna směru plavby proti větru.

Odpadání, změna směru plavby od větru.

Obracení přes záď, způsob otočení lodi. Když loď křižuje, obrací se proti větru, aby změnila směr. Když se obrací přes záď, obrací se po větru a pluje mnohem širším obloukem, s větrem opřeným do plachty, což loď při manévru pohání. Pro vlčí lodě to byl bezpečnější způsob změny směru.

Podkasání plachty, svinutí části plachty a upevnění k ráhnu, aby se zmenšila její plocha. Provádí se za silného větru kvůli ochraně plachty a stěžně.

Seřízení plachty, upravení plachty do co nejvýhodnějšího úhlu.

Zdvihací lano, lano používané k vytažení ráhna na stěžeň.

Stěh silné lano, které zajišťuje stěžeň. Zadní stěh a přední stěh jsou silná lana táhnoucí se od vrcholu stěžně k zádi a přídi (asi je jasné, které je které).

Stěžňová a plachetní lana, stěžňová lana jsou silná lana, která vedou z vrcholu stěžně k boku lodi a zajišťují stěžeň. Plachetní lana se používají k ovládání čili seřizování plachty – k jejímu vytahování a stáčení podle síly a směru větru. V případě nebezpečí může zaznít rozkaz „spustit plachetní lana“. Plachetní lana se uvolní, plachta klesne a loď zastaví.

Snos, zanášení lodi větrem nebo proudem, takže se vychyluje ze svého směru.

Takeláž, veškeré lodní stěžně, ráhna, plachty a lanoví se zařízením a výstrojí k jejich ovládání.

Vaznice, oblouk vypínající se šikmo vzhůru nad boky lodi vpředu a vzadu (přední a zadní vaz).

Navigace, vedení lodi po stanovené trase a určování její polohy.

Takže teď víte všechno, co potřebujete znát z námořních výrazů, a vítejte na palubě světa Bratrstva!

ČÁST PRVNÍ

ZÁTOKA KLIDU

KAPITOLA PRVNÍ

„Tohle nemůžeme vydržet,“ prohlásil Stig.

Hal na něj pohlédl, s očima zarudlýma od slané vody a vyčerpání. Strávil u kormidla Volavky už převážnou část z deseti dnů. Po celou tu dobu se nepřetržitě hnaly od jihozápadu bouřlivé větry a udržovaly je v kursu na pravobok, což bylo jedině dobře, protože vůbec neměli příležitost opravit ráhno zlomené při posledním závodu bratrstev.

Coby první důstojník se Stig snažil dopřát Halovi krátkou přestávku, kdykoli to bylo možné. Jenže vlny hnané větrem dosahovaly takové výše a prudkosti, že se pravidelně přelévaly přes malou loď a zaplavovaly ji. Všichni členové posádky museli ustavičně vylévat vodu. Pracovali ve čtyřčlenných skupinkách, vždy hodinu vylévali, pak hodinu odpočívali. Když nadešel čas střídání, padali promočení a znavení mladíci na palubu a pokoušeli se aspoň na pár minut si zdřímnout, bez ohledu na ledovou mořskou vodu, která je vytrvale bičovala. Takže Stig neměl moc času, aby pomáhal Halovi – tedy ne že by Hal rád předával kormidlo lodě. Cítil hlubokou odpovědnost za bezpečnost své lodě i posádky.

Stig se s obavami ohlédl a sledoval brázdu rozšiřující se za Volavkou. Na dohled nespatřil žádné pronásledovatele. Ale někde tam určitě byli.

„Myslíš, že jsme už dost daleko od Hallasholmu?“ optal se.

Chlapci porušili příkaz Eraka Hvězdce, skandijského oberjarla, a uprchli z hlavního města v naději, že získají zpátky andomal, nejposvátnější předmět Skandie. A vzali si Halovu loď Volavku, kterou Erak hodlal zabavit. Vůbec nepochybovali, že Erak nařídí pronásledování, a Stig ani nechtěl myslet na to, jaký trest by je čekal, kdyby byli dopadeni.

„Nechci riskovat, že nás chytnou,“ řekl Hal.

Stig pokrčil rameny a zahleděl se na rozzuřené moře kolem.

„Jestli se potopíme, tak nás nechytnou,“ poznamenal. „Jenže tím si moc nepomůžeme.“

„To ne,“ souhlasil Hal. „Třeba ještě ani nevypluli z přístavu. Bouřky řádí od chvíle, co jsme vyrazili.“

Ať už měli v zádech pronásledovatele nebo ne, bylo rozhodně na čase, aby se poohlédli po bezpečném kotvišti. Halovi neuniklo, že v poslední půlhodině nabral vítr na síle. Z hřebenů vln strhával zpěněnou vodní tříšť. Mladý skirl pokynul svému urostlejšímu příteli, aby převzal kormidlo, a shýbl se pod zástěnu z plachtoviny do malého chráněného koutku na lodní zádi, kde přechovával svou navigační výbavu a poznámky, které pilně shromažďoval během výcviku bratrstev.

Několik minut studoval mapu východního pobřeží bouřlivého Bílého moře a našel, co potřeboval. Zálivy a zátoky podél tohoto břehu se vesměs obracely k jihozápadu a tedy téměř přímo proti větru a moři. Pak ale postřehl malou, téměř bezvýznamnou rýhu, která se zařezávala do čáry pobřeží, ústila směrem na sever a od jihozápadu měla vyvýšeninu poskytující ochranu před větrem a mořem. Vypadala jako místo přímo stvořené pro postavení tábora, než se zlepší počasí.

Pečlivě zabalil poznámky do obalu z nepromokavého plátna, znovu se sehnul a opustil úkryt. Zmáčela ho voda ze zlomené vlny a rozkašlal se. Přidržel se stěžňového lana, vylezl na záďovou štítnici a zlehka vyrovnával houpavý pohyb lodi. Upřel pohled na linii pobřeží vzdálenou několik mil.

Tamhle! Rozeznal jeden z orientačních bodů vyznačených na mapě, vysoký holý mys s útesy po obou stranách. Temná žulová skála se nápadně rýsovala proti pozadí šedě zelených smrků, které porůstaly převážnou část pobřeží.

Pružně seskočil na palubu a znovu se ujal kormidelní páky. Thorn, schoulený v promočené ovčí kazajce a vsedě opřený zády o stěžeň, si Halova počínání všiml. Přišel za oběma mladíky na záď.

„Uvažuješ o přistání u pobřeží?“ zeptal se.

„Asi dvě míle na jih je malá chráněná zátoka,“ odpověděl Hal. „Mířím k ní.“

Thorn pokýval hlavou. Ne že by Hal jako skirl Volavky jeho schválení potřeboval. Skirl, dokonce i mladý, byl na své lodi svrchovaným pánem. Ale stejně Hala těšilo, že Thorn souhlasí. Bylo by hloupé opomíjet jeho názor. Starý mořský vlk zažil na moři víc bouří než Hal se Stigem dohromady.

Ale když přišlo na věc, vjezd do zátoky málem minuli. Viditelnost nestála za nic, ve vzduchu poletovala spousta vodní tříště s deštěm a malá štěrbina mezi výběžky střežícími ústí měla přímo za sebou vysoký zalesněný kopec, takže to vypadalo, jako by linie pobřeží byla nepřerušená. Thornův pronikavý zrak v poslední chvíli zachytil zákmit písečné pláže v ústí, když Volavka vystoupala na vlně. Mořský vlk prudce máchl zkrácenou pravou paží a ukazoval dřevěným hákem, který pro něho vyrobil Hal.

„Tamhle je to!“

Stig s Halem si vyměnili rychlý pohled. Nebylo zapotřebí dávat Stigovi příkazy. Vyrazil vpřed a kývl na Stefana s Jesperem, aby se k němu přidali u lan udržujících podkasanou plachtu napnutou proti větru. Hal naváděl loď obloukem k přístavu, tak aby vítr vál od zádi, a trojice členů posádky povolovala plachtu, takže tvořila téměř pravý úhel k lodnímu trupu.

Volavka, nyní s větrem i mořem v zádech, se nesla na dlouhých, těžkých vlnách jako pták. Byl to povznášející pocit, ale Hal hlídal bdělým okem zbloudilé vlny za nimi. Kdyby je některá zasáhla tvrději a rychleji než ostatní, mohla by loď snadno zezadu zatopit. Za takového počasí nesměl polevit v ostražitosti.

Po pár minutách pohlédl Thorn na Hala s nevyřčenou otázkou a mladík kývl. Už se dostali dostatečně blízko k pobřeží, aby se mohli vrátit na kurs, který je navede do zátoky. Když zatáhl za kormidelní páku a stočil příď k pravoboku, Stig a druzí dva chlapci přitáhli plachtu a nastavili ji k větru. Pohyb lodi se opět změnil, přešel od stoupání a klesání zpátky ke kolébavým nárazům vln kolmo na kýl. Hal se zadíval dopředu a posuzoval snos lodi, tedy o kolik ji vítr zanáší mimo kurs. Upravoval směřování lodi, dokud neměl jistotu, že snadno vpluje rovnou do ústí.

Vklouzli do zátoky. Protože okolní vysoké útesy poskytovaly ochranu před větrem i vlnami, plula Volavka vzpřímeněji a hladce prořezávala chladné vody. Pohyb se zvolnil a chlapci si oddechli. Usedli na veslařské lavice a odložili vědra, jimiž vylévali vodu. Při pohledu na své druhy si Hal až teď uvědomil, jak blízko měli k naprostému vyčerpání. Napadlo ho, že se rozhodl pro hledání útočiště v hodině dvanácté.

Na konci zátoky se táhl pruh písčité pláže a za ní se tyčily zalesněné kopce. Hal namířil příď k pláži, Volavka poslechla, a protože hluk bouře se ztišil, bylo zřetelně slyšet, jak pod trupem bublá příďová vlna.

„Vítej v Zátoce klidu,“ řekl Stigovi.

„Tak se to tady jmenuje?“

Hal mu věnoval unavený úsměv. „Odteďka ano.“

Zpočátku spali na lodi vytažené na písek a z těžké krycí plachty si zřídili něco jako stan, aby je chránil před nepřízní počasí. Posledních deset dní se museli potýkat s pohazováním Volavky, a to i při spaní. Bylo vítanou změnou, že se mohli naprosto uvolnit a nemuseli bez ustání hlídat, kdy se loď nečekaně zakymácí nebo poskočí a s nimi to smýkne na tvrdá prkna trupu. Druhého rána se ovšem pustili do budování trvalejšího útočiště, podobného stanu s kostrou, jaký si postavili při výcviku bratrstev.

Když si totiž šli před vyplutím vyzvednout zbraně a osobní věci z tábořiště, kde bydleli po dobu výcviku, osvítil Stiga náhlý nápad. Uvolnil plachtu, kterou použili na zastřešení, sbalil ji a uložil na palubě Volavky.

„Nikdy nevíš, kdy se může hodit,“ prohlásil.

Hal s ostatními teď ocenili jeho předvídavost. Nařezali a osekali mladé stromky z lesa, vyrobili z nich stěny a kostru střechy, na tu pak pevně napnuli plachtu a získali pěkné zastřešení. Stěny byly nižší než v někdejším obydlí, ale šikmá střecha poskytovala dost místa na to, aby mohli uvnitř stát zpříma. Pletené stěny vymazané nepálenou hlínou chránily poměrně dobře před nejhorším počasím, i když tu a tam se našla štěrbina, kudy dovnitř vnikal řezavý vítr, pokud zadul naplno. Naši chlapci byli ale mladí a trocha průvanu jim nemohla zkazit náladu.

Thorn se rozhodl přespávat v lodi. Když se chlapci nastěhovali do stanu, měl tam teď spoustu místa. Ostatní chápali jeho touhu po soukromí. Řadu let žil osaměle a byl zvyklý dělat sám sobě společnost. A navíc, i když měl posádku Volavky rád, byli to přece jen dospívající kluci a jako takoví se rádi pošťuchovali, pokřikovali a vyprávěli si vtipy, o nichž se domnívali, že jsou originální, jenže netušili, že úplně stejně se bavili už jejich pradědečkové.

Jakmile bylo vyřešeno spaní, Hal s pomocí vždy ochotného Ingvara postavil malý přístřešek, který měl sloužit jako dílna. Pak šel společně s Ingvarem a Stigem do lesa, aby vybrali vhodný stromek coby náhradu za zlomené ráhno. Po delší době našel Hal jeden, který se mu zamlouval, a pokynul Stigovi.

„Poraz ho.“

Ingvar odnesl kmínek do tábora, kde z něj oloupali kůru a nechali ho na pár dnů vyschnout, aby se zbavil mízy. Pak ho Hal ořezal a upravil do potřebného tvaru a připevnili levou plachtu. Až tehdy pocítil Hal úlevu. Pobývat na souši s napůl poškozenou lodí ho duševně trýznilo, jak si uvědomil. Teď byla Volavka plně schopná plavby v případě nebezpečí.

Hal stanovil rozpis táborových povinností a chlapci se postupně střídali jako kuchaři. Nemělo to však dlouhého trvání. Poté co jídlo postupně připravili Stig a Ulf s Wulfem, bouchl Edvin pěstí do stolu.

„Nevydal jsem se na tuhle výpravu, abych umřel na otravu jídlem,“ prohlásil kousavě. „Odteďka budu vařit já.“

A protože už předvedl jistou dovednost v této oblasti, ostatní mu s radostí ten úkol přenechali. Hal ho na oplátku zbavil jiných táborových povinností jako například nošení dřeva a vody. Po několika dnech přišel Edvin za Halem s další žádostí.

„Sušených potravin a zásob máme spoustu,“ řekl. „Hodilo by se nám ale i čerstvé maso a ryby.“

Zátoka se hemžila rybami a Stig se Stefanem byli oba nadšení rybáři. Vzali si na starost pravidelné zásobování cejny a platýsi. Hal a Jesper se vydali do lesa pátrat po drobné zvěři. Ingvar šel opět s nimi jako Halův věrný stín. Naneštěstí natropil podstatně víc rámusu než stín, motal se mezi stromy, narážel do nich a nerozvážně šlapal po suchých větvích. Takže ačkoli oba lovci viděli hojnost důkazů o přítomnosti drobné zvěře – divokých králíků, zajíců i lovných ptáků –, žádného z těch živočichů na vlastní oči nespatřili. Nakonec musel Hal siláka chytit za paži a zarazit ho.

„Je mi líto, Ingvare, ale děláš moc hluku.“

„Já to nedělám schválně,“ hájil se Ingvar.

Mladý skirl souhlasil. „Já vím. Jenže plašíš veškerou zvěř kolem. Chci, aby sis tady sedl a počkal na nás, ano?“

Ingvar byl zklamaný. Od té doby, co se přidal k Halově posádce, zažíval neznámý pocit, že je někomu užitečný. Za celý jeho dosavadní krátký život u něj nikdo nehledal pomoc, ani od něj příliš nečekal. Ale jako člen bratrstva Volavek se podílel na společném úspěchu a vítězství nad ostatními družstvy. Hal se stal prvním člověkem, který od Ingvara něco očekával, a Ingvar těžce nesl pocit, že je svému skirlovi na obtíž, i když v duchu věděl, že Hal má pravdu. Byl moc nemotorný a hlučný na to, aby byl užitečný při lovu. Jenomže když skončila všechna těžká práce při stavění, neměl co dělat.

„Tak jo, Hale. Když to říkáš.“ Sednul si na zem a zády se opřel o kmen stromu. Halovi neunikl zklamaný výraz jeho obličeje.

„Neboj, Ingvare. Už mám pro tebe vymyšlenou prácičku. A budeš jediný, kdo to svede. Jen měj trpělivost.“

Ingvar se trošičku upokojil a Hal s Jesperem pokračovali hlouběji do lesa. Ingvarova nepřítomnost téměř okamžitě přinesla ovoce. Neušli ani sedmdesát kroků a spatřili vykrmeného králíka, jak oždibuje mech kolem spadlého kmene na protější straně rozlehlé paseky.

Jesper se dotkl Halovy paže a ukázal na králíka. Hal opatrně sejmul z ramen kuši. Vložil nohu do třmenu a oběma rukama přitahoval silnou tětivu, dokud nezacvakla západka.

Králík zvedl při cvaknutí ostražitě hlavu a oba mladíci ztuhli. Vypasené zvíře drobnými pohyby čenichu zkoumalo vzduch, dlouhýma ušima otáčelo sem a tam a pátralo po dalším neznámém zvuku. Čirou náhodou se k němu přibližovali proti větru. Vyčkávali, zadržovali dech, až se zvíře upokojilo, že je v bezpečí a může pokračovat v pastvě.

Hal zvolna zdvihl kuši k rameni. Odklopil zadní hledí. Byli pětadvacet kroků od králíka, takže šlo o přímý výstřel bez potřeby náměru. Vyrovnal zadní značku hledí oproti hřebíčku vpředu, vydechl, znovu se napůl nadechl a zadržel dech.

Pak stiskl páku spouště.

Ozvalo se obvyklé nehezké prásknutí, jak ramena kuše vyrazila vpřed, a šipka bleskově vylétla přes paseku.

„Dostal jsem ho!“ vítězně jásal Hal. Pelášil přes paseku a Jesper ho následoval rozvážnějším krokem.

„Nepochybně ano,“ suše prohodil Jesper, když pyšného střelce dohonil. „Otázkou je, kam se poděl?“

Těžká šipka se železným hrotem, určená k tomu, aby prorazila kroužkovou zbroj, nebohého králíka dočista rozmetala. Kuše byla možná užitečná zbraň v bitvě. K lovu drobné zvěře se však žalostně nehodila.

„Možná by to chtělo nalíčit pár ok,“ poznamenal Jesper.

KAPITOLA DRUHÁ

Jesper se Stefanem se hádali. Už zase. Počasí bylo mizerné, ustavičně foukal vítr a od moře je pravidelně bičovaly lijáky. Nárazově se vyskytovaly i sněhové přeháňky. Následkem toho členové posádky zůstávali většinou ve stanu, kde leželi na pokrývkách a civěli na plátěný strop nad sebou. Nevyhnutelně vypukaly rozmíšky, prostě jako způsob trávení času. Dvojčata Ulf s Wulfem se hašteřili, aby nevyšli ze cviku, ale špatná nálada se rozšířila i na ostatní – a Jesper se Stefanem podle všeho nacházeli spoustu důvodů k názorovým neshodám.

Thorn a Stig slyšeli jejich zvýšené hlasy, když zvolna kráčeli zpět do tábora po obhlídce lesa za pláží. Thorn coby starý válečník se nikdy necítil dobře s mořem za zády a lodí vytaženou na břeh, pokud si nebyl jistý, že nablízku není žádný případný nepřítel. Rozhlížel se a hledal Hala. Ten však pracoval s Ingvarem v dílničce postavené o kus dál. Něco tam kutili, jak Thorn věděl. Netušil ale co.

„Já vím, žes ho vzal!“ obviňoval Stefan. „Proč to prostě nepřiznáš a nevrátíš ho?“

„Tak ty to víš, jo? A jak to víš?“ ozval se vyzývavě Jesperův hlas.

„Protože všichni vědí, že jsi zlo– “ Stefan se zarazil právě včas.

„Zlo... co?“ zaútočil Jesper dokonce ještě zuřivěji. „Co myslíš tím ‚zlo...‘? Chtěl jsi snad říct zloděj?“

„To jsem neřekl,“ bránil se vzdorovitě a opatrně Stefan.

„U Gorloga!“ zabručel rozzlobeně Stig. Odhrnul plátěnou stěnu stanu a vešel dovnitř.

Ulf, Wulf a Edvin leželi na pokrývkách. Stefan s Jesperem stáli proti sobě uprostřed stanu. Oba byli zrudlí v tváři a načepýření jako kohouti.

„Nemůžete toho vy dva nechat?“ unaveně požádal Stig. „Dorážíte jeden na druhého už celé dny. O co jde tentokrát?“

„Jesper mi šlohnul brousek!“ žaloval Stefan.

Jesper se okamžitě ohradil. „To tvrdíš ty!“

„To teda jo! Vím, žes ho vzal. Ty... bereš věci. Každej to ví.“

Stig si příliš pozdě uvědomil, že hádku nezarazil. Pouze ji vrátil znovu na začátek. „Hele, nechte to –“

„Možná něco sem tam seberu,“ překřičel ho Jesper nachýlený blíž ke Stefanovi. „Je to zkouška obratnosti. Ale vždycky všecko vrátím!“

„No tak mi vrať ten brousek!“

„Vrátil bych, kdybych ho měl. Jenže nemám! Brát tvoje věci není žádný umění. Necháváš je povalovat všude kolem.“

„To je pravda,“ přisadil si Ulf a v tu ránu se do hádky zapojil i Wulf.

„Že to říkáš zrovna ty! Tvoje oblečení se v jednom kuse válí na mojí posteli!“ Ve skutečnosti to bylo tak, že včera našel jednu Ulfovu ponožku ležet vedle své pokrývky. Protože neměla ani jednu díru, tak si ji přivlastnil, ale to v jeho očích nikterak neměnilo skutečnost, že narušila jeho území.

„Možná by se to nestalo, kdyby ses tolik neroztahoval tam, kde nemáš,“ odsekl pohotově Ulf.

Pak znovu zaútočil Stefan.

„Já jsem ale nenechal ten brousek jen tak ‚povalovat‘, jak ty říkáš. Takže jsi ho musel vzít.“

„Proč zrovna já? Proč ne někdo jiný?“ zvyšoval hlas Jesper. „Proč ne Ulf, nebo Wulf?“

„Ty říkáš, že jsem ho vzal já?“ vmísil se Wulf. Na okamžik se ho zmocnil slabý pocit viny. Třeba ho Jesper viděl, když zastrkoval Ulfovu ponožku do svého vaku.

Jesper popuzeně zavrtěl hlavou. „Ne! Já jen upozornil, že –“

„Já to teda neudělal!“ bránil se Wulf.

Ulf si samozřejmě přisadil. „Nejspíš udělal. To je přesně tvůj styl. A pak bys to sváděl na Jespera.“

„Kdo to sváděl na Jespera?“ zavřeštěl jeho bratr dvojče. „Já to na Jespera vůbec nesváděl!“

„Ne, ale stál jsi tady a nechal jsi Stefana, aby ho obviňoval, místo aby ses přiznal.“

Stig se rozhlédl po stanu a po rozvášněných obličejích. Setkal se s Edvinovým vyrovnaným pohledem. Edvin se opřel o polštář a zavřel oči.

„Vzdávám to,“ vzdychl Stig. „Vyvádíte všichni jak pominutý.“

Thorn venku před stanem kroutil hlavou.

„Nemám co dodat,“ poznamenal. Otočil se a pomalu se vydal mokrou trávou k Halově dílně. Doprovázely ho vzrušené hlasy doléhající ze stanu, plné vzájemného obviňování.

„Kluci,“ mrmlal si pod vousy. „Díky Lorganovi, že já takovej nikdy nebyl.“

Hal s Ingvarem se skláněli nad jakýmsi dřevěným výrobkem na ponku, který si Hal nahrubo postavil. Ta věcička vypadala složitě a Thorn při pohledu na ni nedokázal přijít na žádný účel, k jakému by mohla sloužit. Hal zaslechl přicházející kroky starého válečníka a zvedl hlavu.

„Copak to tady kutíte?“ zeptal se Thorn.

Hal pokrčil rameny a přetáhl přes výtvor kus plachtoviny, aby ho zakryl.

„To je jen takový nápad,“ vyjádřil se neurčitě a máchl rukou po dílničce kolem sebe. Mezi odřezky a roztroušenými kusy dřeva byla zvláštní bedýnka s otvorem vyříznutým ve dně a do něj zasunutým plochým kusem, který připomínal širokou tupou lopatku. Ani u ní nedokázal Thorn odhadnout účel a Hal zatím zjevně nehodlal své nápady rozebírat. Thorn to odsunul na jindy a přešel k naléhavější záležitosti.

„No, třeba by tě zajímalo, že zatímco ty tady skládáš bůhví co, tak se ti rozpadá posádka.“

„Posádka?“ opáčil Hal a svraštil čelo. „Co se jim stalo?“

„Nudí se. Nemají se čím zaměstnat. A začínají se mezi sebou hádat. Stefan obvinil Jespera, že mu ukradnul brousek.“

Hal pokrčil rameny. „To je všechno? To není nic vážného. Myslím, že je vcelku přirozené, že se trochu nudí. Jakmile znovu vyplujeme, všechno se srovná,“ vyjádřil se bezstarostně.

Thorn potřásl hlavou. „Hale, tohle vážné je. Napadlo tě už, že Zavak má posádku víc než padesáti chlapů a všichni jsou to piráti a ostřílení bojovníci? A ty máš partu kluků, kteří zabíjejí čas hádkama kvůli hloupostem?“

Zavak byl pirát, který jim v Hallasholmu ukradl před nosem vzácný andomal. Hal chvíli mlčel. Možná má Thorn pravdu, napadlo ho. Starý mořský vlk neústupně pokračoval.

„Když jste prodělávali výcvik bratrstev, dal jsi téhle posádce správný cíl. Vybudoval jsi z těch kluků disciplinovanou jednotku se společným cílem. Oni byli bratrstvo. Ale teď klesají na úroveň bandy rozjívených výrostků. Jestli to necháš jít takhle dál, pak bohové s tebou, až dohoníš Zavaka. Jestli jim ty roupy nezatrhneš, tak ti je všechny pobije.“

„Snad bych...,“ začal Hal zdráhavě čelit pravdě.

„Teda jestli Zavaka vůbec kdy dohoníš! Protože až se znovu dostaneš na moře, bude mít všechna spolupráce a smysl pro sounáležitost posádky velký díry. Taky by nikdo z nich nemusel přežít první bouři, která tě potká. Ty víš, že vlčí loď není místo pro malichernou ješitnost a hádky. Všichni musejí táhnout za jeden provaz!“

„A co tedy chceš, abych udělal?“ zeptal se Hal a Thorn pohrdlivě zasupěl.

„Já chci, abys začal jednat jako skirl!“ odpověděl. „Začni velet! To přece skirlové dělají! Srovnej posádku do latě a nemarni všechen čas tady s tímhle...“ Rozčileně ukázal na podivné věcičky v dílně. „Ať je to co chce!“

Hal mírně zčervenal. „Já nemarním čas. Pracuju na několika nápadech, které nám pomůžou, až se utkáme s Havranem,“ ohradil se. Havran byla Zavakova loď.

Thorn protočil panenky. „To je všecko moc hezký. Jenže bez posádky ti budou houby platný! Přinuť ty kluky, ať zvednou zadky a dělají něco užitečnýho! Pak se můžeš zase vrátit ke svým vykoumaným věcičkám.“

„Tak ať je tedy po tvém...,“ začal Hal, ale Thorn zvedl ruku s hákem a zarazil ho.

„Ne, ať je po mém. Ať je po tvém! Musí to vycházet z tebe. Dej jim poznat, že jsi pořád skirl.“

„Víš určitě, že je to tak zlé, jak tady líčíš?“ zapochyboval Hal.

Thorn na něj několik vteřin upíral hrozivý pohled a pak odpověděl.

„Tak já ti to povím takhle,“ začal. „Včera se Ulf a Wulf hádali o místo na spaní.“

Hal nad tím přezíravě máchl rukou. „To nestojí za řeč. Ulf s Wulfem se hádají v jednom kuse. To jim jde nejlíp.“

„Ještě jsem neskončil. Ostatní se při té jejich hádce začali stavět na jednu nebo na druhou stranu,“ řekl Thorn. Hal při těch slovech vykulil oči.

„Tak to je problém,“ souhlasil. „Radši půjdeme a vyřešíme to. Honem, Ingvare.“

Uložil nářadí na místo do police za ponkem a rázně vyšel z dílny. Mohutný Ingvar za ním dusal jako cvičený medvěd.

Thorn spokojeně pokýval hlavou. „Už bylo na čase,“ zabručel pod vousy.

KAPITOLA TŘETÍ

„Ani se nedivím, že jsem to neviděl!“ vykřikoval zrovna Stefan, když Hal vešel do stanu. „Mám místo moc daleko od vchodu. Je tam tma a zatuchlo. Tobě je hej! Tam, co jseš, máš spoustu čerstvého vzduchu i světla!“

Jesper rozhodil rukama, odzbrojený nesmyslností Stefanova tvrzení.

„Je to snad moje vina?“ namítl. Než stačil říct něco dalšího, zapojil se Ulf a nakročil směrem ke Stefanovi.

„Ty si stěžuj! Já jsem přímo u vchodu. Je tam zima a průvan a včera v noci na mě někdo šlápnul, když šel na záchod!“

„Počítám, že si myslíš, že jsem to byl já,“ vmísil se Wulf, vždy připravený naježit se, jakmile bratr promluví.

Ulf po něm šlehl pohledem. „Nejspíš jo. Přesně takovou věc bys ty udělal.“

„Až na to, že já včera v noci na záchod nevstával. Takže si to laskavě zabal do deky a hoď to do potoka!“

„Kluci,“ nasadil Hal rozumný tón, „hlavně se uklidněte a...“

Jeho hlas však zanikl v hádce, která se naplno rozjela mezi Ulfem, Wulfem, Stefanem a Jesperem. Dvojčata pokračovala ve sporu, zda Wulf v noci šel či nešel na záchod, a Ulf zastával názor, že i kdyby nešel, tak by nepochybně nebyl líný vstát jen proto, aby na svého bratra šlápl. Stefan s Jesperem se mezitím pustili do rozepře o nevýhodách Stefanova místa na spaní těsně u zadní stěny přístřešku. Hal si uvědomil, že by nikdy nepřekřičel jejich rozvášněná slova, a tak se otočil k Ingvarovi a pokynul mu, ať jde blíž.

„Ingvare, můžeš je prosím tě zarazit?“

Velký mladík přikývl. Od doby výcviku bratrstev Hal věděl, že Ingvarova mohutná hruď dokáže vyloudit ohlušující rámus. Ustoupil stranou a přihlížel, jak silák zhluboka nabírá dech.

„TICHO!“ zahřímal Ingvar. „TICHO, VY BANDO JEDNA!“

Nečekaný řev zaskočil čtyři rozhádané chlapce a v chatce nastalo ticho. Všichni se otočili a poprvé si všimli Hala. Ten využil příležitost a promluvil, dřív než se vzpamatují a znovu se začnou hádat.

„U Gorloga, co se to tady děje? Copak vám všem přeskočilo? Kvůli čemu se dohadujete?“

„Moje místo na spaní stojí za starou bačkoru,“ stěžoval si Stefan. „Je tam tma a je to moc vzadu. Nedá se tam dýchat. A hromadí se tam smrad ze všech použitých ponožek.“

„Měl by sis to vyzkoušet těsně u vchodu, kde jsem já!“ odporoval Ulf. „To je hotová ledárna!“

Hal na něj nechápavě pohlédl. Spal přímo proti Ulfovi a líbilo se mu, že má dostatek čerstvého vzduchu. A když se udělal trochu průvan, stačilo si prostě přitáhnout pokrývku až k bradě a zachumlat se pod ní. Hal to vlastně dělal moc rád.

„Místa na spaní jsme si rozdělili losováním,“ připomněl a snažil se mluvit pomalu a klidně.

Ulf vzdorovitě pokrčil rameny. „No, kdybych věděl, že budu tak blízko u dveří, tak bych si vylosoval něco jinýho.“

Hal vzdal snahu o rozumný přístup. Pohledem propaloval Ulfa.

„Uvědomuješ si, jakou nebetyčnou pitomost jsi právě vyslovil?“ obořil se na něj.

Ulf kousek couvl, vyvedený z míry hněvem v Halově hlase. Hal byl jejich kapitán. Posádka si ho jednomyslně zvolila a on prokázal, že si to víc než zaslouží. Získal si jejich úctu a věrnost. Během výcviku se potvrdilo, že umí přechytračit, vyšachovat a přelstít protivníky. Byl skvělý kormidelník i navigátor a těchto vlastností si vysoce cenili všichni Skandijci. Navíc měl další, obtížněji postřehnutelné vlohy – přirozenou autoritu a vůdcovství. Spojení toho všeho vyvolávalo v Ulfovi respekt a poslušnost. Takže když se Hal zlobil, jako například teď, Ulf se obvykle podrobil. Jestli byl Hal přirozený vůdce, Ulf byl jako stvořený nechat se vést.

„No, já... totiž...“

Hal ho přerušil odmítavým posunkem a obrátil se k ostatním.

„Je ještě někdo další nespokojený se svým místem na spaní?“ dožadoval se.

Chlapci se dívali jeden na druhého. Jako první promluvil Stig.

„Mně vyhovuje,“ řekl.

Edvin, Wulf a Jesper mumlavě souhlasili. Za svými zády zaslechl Hal Ingvarovo hluboké zamručení.

„Jsem spokojený tam, kde jsem.“

„A já taky,“ řekl Hal a přesunul pohled na Ulfa a Stefana. „Takže zbýváte jen vy dva, je to tak?“

Oba mladíci se tvářili rozpačitě, pochopili, že jsou výrazně v menšině. Stefan strnule pokrčil rameny.

„No, jak jsem říkal, to moje místo je trochu tmavé a –“

„Dlouhé řeči si nech,“ utnul ho ostře Hal. „Stačí jenom ano, nebo ne. Máš něco proti svému místu na spaní?“

Stefan se rozhlédl po stanu a stejně se zachoval Ulf. Ani jeden neviděli u svých druhů žádnou podporu či porozumění.

„Ehm... ano. Asi jo,“ vymáčkl ze sebe nakonec Stefan.

Hal přesunul pohled k Ulfovi. „A ty? Ani ty nejsi spokojený, je to tak?“

„Tedy... nejsem. Myslím, že nejsem.“

„Dobrá,“ prohlásil Hal. „V tom případě si to vy dva můžete vyměnit.“

Chvilku bylo ticho. Ostatní chlapci se odvrátili a schovávali úsměvy. Stefan s Ulfem zírali na Hala a nevěděli, jestli se nepřeslechli.

„Cože?“ ozval se konečně Stefan.

„Vyměníte si místa na spaní. Ty si vezmeš Ulfovo. On si bere tvoje. Udělejte to hned.“

„Ale...,“ začal namítat Ulf. Ve skutečnosti byl s místem u vchodu docela spokojený. Stěžoval si prostě jen proto, aby taky něco řekl. A Stefan dělal v podstatě totéž. Jeho místo v zadní části chatky bylo teplé a útulné. Možná tam občas byl trochu vydýchaný vzduch, ale to představovalo v tomhle chladném počasí jen drobnou vadu.

Oba chlapci si byli vědomi toho, jak hloupě by vypadali, kdyby teď změnili názor. Přesto váhali.

„Jestli chcete, můžu říct Ingvarovi, ať to udělá za vás,“ nabídl Hal a to stačilo, aby se rozhýbali. Věděli, že kdyby jim věci stěhoval Ingvar, roztrousil by je po celém stanu. Vyměnili si tedy místa a přenesli si spací potřeby a malé hromádky osobního majetku i náhradního oblečení na nové stanoviště.

Ve chvíli, kdy si Stefan položil na zem pokrývku, zalomcoval přístřeškem poryv ledového větru. Plátěný dílec ve vchodu ho příliš nezadržel. Chlapec se rozpačitě ohlédl po svém bývalém útulném místečku, kde si Ulf právě rozkládal svoje ležení. Povzdychl si. Jeden by předpokládal, že bude trochu naštvaný na Hala, ale byl natolik poctivý, aby uznal, že si za všechno může sám. Podobně jako Ulf reptal hlavně proto, že to byla jedna z mála věcí, kterou mohli dělat. Hal ho jen prokoukl, nic víc.

Hal stál a s rukama založenýma na prsou sledoval, jak si oba mladíci vyměňují místa. Ostatní leželi na dekách a opření o lokty škodolibě přihlíželi. Smekali před Halem, jak šikovně sebral vítr z plachet oběma reptalům. Úsměvy jim povadly, jakmile bylo po stěhování a Hal rázně vyrukoval s dalším rozkazem.

„Tak, a teď všichni! Zvednout zadky a hybaj ven! A hned!“

Rozpačitě vstávali. Jesper vykoukl vchodovým dílcem ven, zamračil se a zas se obrátil zpátky ke svému lůžku.

„Prší,“ utrousil. „Proč máme chodit ven?“

Na levé paži ucítil železný stisk, ohlédl se a kousek od svého obličeje spatřil Stigovu tvář.

„Protože to řekl skirl!“ objasnil mu Stig a ostře se zasmál. „Teď pohni!“

Jesper, vystrčený plátěným vchodem, vyklopýtal na mokrou trávu. Sklíčeně stál a čekal na ostatní, až se k němu připojí. Jeden za druhým se trousili ze stanu.

Jako poslední odcházel Stig. Cestou se zastavil u Hala.

„Je prima, že zase velíš,“ prohodil.

Hal omluvně pokývl. „Mrzí mě, že jsem to nechal dojít tak daleko. Nech je venku nastoupit, ano?“

Stig stále s úsměvem pokýval hlavou a vyšel za ostatními ven. Hal pár vteřin počkal, pak se zhluboka nadechl a vykročil, aby se k nim připojil.

Spatřil Thorna, jak sedí kousek stranou na kládě. Starý ošlehaný mořský vlk nenápadně kývl na znamení chvály. Zřejmě vyslechl vše, co se odehrávalo ve stanu. Ostatní členové posádky byli seřazení do půlkruhu a čekali na svého skirla. Stig stál na pravém kraji. Hal se před ně postavil, zkoumavě přejel řádku obličejů a obzvlášť se zaměřil na Ulfa se Stefanem. Potěšilo ho, že v jejich výrazech nevidí ani náznak pokračující nevraživosti. Po pravdě řečeno oba, ač velmi neradi, obdivovali způsob, jakým Hal s jejich stěžováním zatočil. Jesper se tvářil trochu jako kakabus, snad proto, že ho Stig setřel. Hal v duchu pokrčil rameny. Jesper se takhle tvářil často. Ostatní mladíci netrpělivě čekali, až se dozvědí, co má jejich skirl na srdci.

„Zlenivěli jsme,“ začal Hal a viděl, jak několik chlapců zvědavě zpozornělo. „Strávili jsme tři měsíce výcvikem v bratrstvu, kde jsme získávali kondici, učili se zacházet se zbraněmi a zvládat námořnické řemeslo. A co je nejdůležitější, učili jsme se chovat jako bratrstvo – pracovat jako jeden celek a navzájem si pomáhat. To se ale zřejmě nějak vytratilo. Znovu jsme si cizí.“

Chlapci hleděli jeden na druhého a Hal viděl, že mu neochotně dávají za pravdu. Edvin vystoupil o půl kroku dopředu.

„Nudíme se,“ řekl. „Je to prostě tak. Nemáme nic jiného na práci, než jen celý den ležet.“

Několik ostatních mumlavě souhlasilo. Hal skrýval potěšený úsměv. Samou radostí by Edvina objal, že pojmenoval problém za něj.

„To je pravda,“ připustil. „A to se změní. Od zítřka začneme znovu s výcvikem.“

Dostavila se smíšená reakce. Stig, Edvin a Stefan okamžitě přikývli. Dvojčata se pár vteřin rozmýšlela a potom rovněž kývla. Jesper, přesně jak se dalo čekat, jako jediný vznesl námitku.

„S výcvikem? S jakým výcvikem?“

Hal vyrovnaně čelil jeho pohledu, dokud Jesper nesklopil oči. „S takovým výcvikem, jaký jsme měli v bratrstvu. Cvičení se zbraněmi. Tělesná cvičení. Mořeplavba. Obsluha plachet.“

„Ale to už jsme dělali. Proč to dělat znova?“

Hal přistoupil blíž k Jesperovi a vyjádřil se důrazněji.

„Věnovali jsme tomu tři měsíce. Tři měsíce! Myslíš, že za tak krátkou dobu už všechno umíme? A hodláme se utkat s Havranem a padesátkou pirátů na jeho palubě. Jsou to chlapi, kteří celý život tráví bojem a zabíjením. Myslíš, že po třech měsících výcviku jsme připravení se jim postavit? Protože já si to nemyslím. A až je doženeme, tak chci dostat zpátky andomal, a ne se při tom pokusu nechat zabít.“ Obrátil se k Thornovi, stále usazenému na kládě.

„Thorne!“ zavolal. „Chceš se ujmout úlohy velitele výcviku?“

Střapatá postava zvolna vstala a zamířila k nim.

„S radostí,“ prohlásil mořský vlk, když přišel blíž.

Stig zvedl ruku a dožadoval se Halovy pozornosti. „Hale, říkal jsi, že budeme procvičovat mořeplavbu a obsluhu plachet. Jak to můžeme dělat, když jsou v jednom kuse bouřky?“

Hal kývnutím ocenil dotaz. „Postavíme stěžeň tady na souši a vybavíme ho lany a plachtami. Provedeme to tak, aby s ním Ingvar mohl otáčet podle směru větru, a budeme se zdokonalovat v ovládání a seřizování plachet. Až bude klidnější počasí, vydáme se na moře, nebo budeme mít výcvik v zátoce.“

Stig s hlavou skloněnou ke straně uvažoval o jeho slovech. „Dobrý nápad,“ uznal.

Hal se zasmál. „To bych řek.“ Pak se zvedla další ruka a Hal se maličko rozladěně obrátil opět k Jesperovi. „Ano, Jespere, co je zase?“

„Tedy, bez urážky,“ začal a Halovi blesklo hlavou, že vždy když lidé zahájí řeč slovy „bez urážky“, se železnou pravidelností pak pokračují nesmírně urážlivě. „Ale co opravňuje Thorna k tomu, aby vedl náš výcvik? Chci říct... je to přece jenom Thorn. Bez urážky,“ zopakoval.

Thorn se na něj usmál, ale jeho oči se nesmály ani trochu.

Hal se k němu obrátil. „Thorne, mohl bys ukázat Jesperovi, jaké je tvoje oprávnění?“

Thorn podle všeho o té žádosti přemýšlel. Pak s oslepující rychlostí překonal vzdálenost, která ho dělila od Jespera.

Jesper byl jako bývalý zlodějíček zvyklý pohybovat se v případě ohrožení velmi rychle. Tentokrát neměl ale vůbec čas postřehnout, že se Thorn pohnul. Levička mořského vlka sevřela Jesperův límec ocelovým stiskem a zvedla mladíka ze země, takže mu nohy zřetelně visely ve vzduchu.

Pak se Thorn trochu přikrčil a odhodil Jespera od sebe jako pytel brambor. Chlapec prolétl nejméně deset stop vzduchem, dopadl na nohy, neudržel rovnováhu a svalil se na záda. Ležel s vyraženým dechem a hleděl zespoda na Thornovu vousatou tvář, ověnčenou divokým úsměvem.

„Tak co říkáš tomuhle oprávnění?“

Místo odpovědi Jesper několikrát pokýval hlavou a chabě máchl rukou.

„Dost dobrý,“ vyhekl a usilovně lapal po dechu. „Vážně dost dobrý.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Slabounký sluneční přísvit se druhý den ráno dotýkal teprve vrcholků stromů na východním mysu, a Thorn už budil chlapce.

„Budil“ je možná trochu zavádějící výraz. Podsouvá jistou míru šetrnosti a ohledů. Starý mořský vlk vtrhl do chatky, začal hulákat z plných plic a tahal přikrývky ze schoulených, kňourajících těl. V ruce třímal dlouhou hůl z osekané větve ořešáku a třískáním do dřevěné kostry přístřešku podtrhoval svůj křik.

„Vstávat! Vstávat! Vstávat!“ halekal. „Venku přichází nazmar spousta náramnýho denního světla a my máme jen jednu šanci ho chytit, než zmizí! Hybaj z postele a oblékat. Vstávat! Vstávat! Vstávat!“

„Jakého denního světla?“ brblal Stig a rozespale mžoural. „Já žádné denní světlo nevidím.“

„Ve Východních stepích je ho hromada,“ odvětil Thorn. Pochopitelně že daleko na východě slunce už před několika hodinami vyšlo. Starý námořník se na Stiga ďábelsky usmál. „A jestli do toho nedáš trochu života, tak se postarám, abys viděl hvězdičky.“

Udeřil ořešákovým klackem do země jen asi palec od Stigovy hlavy. Urostlý mladík polekaně vyskočil z pokrývek a začal šmátrat po kalhotách. Jak si je natahoval ještě napůl spící, podařilo se mu zavrávorat a upadnout. Stejné potíže potkávaly i ostatní členy posádky kolem něho. Thorn si mladíky upřeně měřil a znechuceně potřásal hlavou.

„Vy jste mi ale spolek roztřesených starých bab!“ Spočinul zrakem na Halovi. Ten lezl po kolenou, sháněl oblečení a netušil, že se skrývá pod dekou, kterou z něj Thorn předtím stáhl. Hal zívl, ale vzápětí se zívnutí změnilo ve výkřik, protože Thorn ho ne právě šetrně přetáhl po zadnici ořešákovou holí.

„A ty jseš skirl!“ rýpl si Thorn. „Ty bys měl vyskočit jako první, a ne se tady motat po čtyřech jako jezevec po zimním spánku! Vstávat! Vstávat! Vstávat!“

Do několika minut stáli členové Volavek nastoupení v kostrbaté řadě před stanem, někteří ještě dopínali kalhoty a kazajky, všichni měli rozcuchané vlasy a v kalném studeném jitru se třásli zimou. Slabý přísvit v korunách stromů se barvil trochu do červena. Stefan se toužebně ohlédl po teplém lůžku. Navzdory Ulfovým předpovědím, že na novém místě vymrzne v průvanu, spal hluboce a sladce, dokud ho neprobudil a nevyděsil Thornův šílený křik a třískání holí.

Thorn, protivně veselý a až k pláči svěží jako ranní ptáče, obhlížel posmrkávající a přešlapující skupinku.

„U Gorlogových vybělených a zlámaných kostí, vy jste mi ale daremná cháska!“ zaláteřil. „Každýho piráta byste vyděsili – jen co by se přestal chechtat. Teď se trochu zahřejeme! Výskoky! Výskoky s tlesknutím nad hlavou. Tak do toho!“

Neochotně začali vyskakovat a tleskat rukama nad hlavou. Thorn rázoval podél řady za jejich zády a pobízel je k většímu úsilí proudem drsných slov a spravedlivě přidělovanými ranami ořešákovou holí.

Stig stál v řadě vedle Hala a při výskocích cedil koutkem úst.

„Myslím, že jsem ho měl radši, když byl starý mazavka. Tenhle polepšený Thorn je kapku moc tvrdý na... AU!“

Bolestně vykřikl proto, že Thorn se nenápadně přiblížil a přišil mu jednu důraznější na záda. Rána Stiga pobídla k poněkud většímu výskoku, než původně zamýšlel, a Thorn se zachechtal.

„To je přesně ono, Stigu! Výš a usilovněji! Jen ukaž ostatním, jak se to dělá!“

Stig skousl zlostné odseknutí a pokračoval ve výskocích a tleskání. Přitom si uvědomil, že je mu najednou tepleji. Krev v nohou i rukou se rozproudila a zahřála ho. A protože při cvičení zhluboka dýchal, čerstvý vzduch nabraný do plic zaháněl ospalost.

Hal se vedle něho bezcitně zasmál. Přítelovo utrpení lidi vždycky pobaví, napadlo Stiga.

„To máš za to žvanění... AU! AU!“

Hal byl přesvědčený, že Thorn se od nich už vzdálil. Teď pochopil, že ošumělý mořský vlk se nepozorovaně přikradl zpátky. Nebylo to poprvé, co žasl, jak tiše a rychle se Thorn dokáže pohybovat.

„Skirle, ty bys měl dávat lepší příklad!“ pochechtával se.

Zasmáli se i někteří z ostatních Volavek. Hal si zkroušeně třel bolavé místo na zadku a uvažoval o Thornově taktice. Tím, že potrestal skirla, dal najevo, že pro Hala nebudou platit žádné úlevy. A ostatní rozhodně obveselil pohled na Hala, jak leknutím nadskočil – stejně jako jeho pobavilo, když se to přihodilo Stigovi.

Thorn přecházel podél řady a zastavil se vedle Ingvara. Velký mladík se stěží odlepoval od země. Tvář měl odhodlaně zaťatou a při každém skoku se snažil vymrštit výš. K zemi ho připoutávala právě jeho obří velikost. Ale snažil se. Thorn ho několik vteřin pochvalně sledoval a pokyvoval hlavou. Ingvar měl v sobě hodně dobrého, přemítal, bez ohledu na to, že byl krátkozraký. Díky oddanosti k Halovi se vždy hlásil první jako dobrovolník, když bylo třeba splnit nějaký úkol.

„Thorne, nebijte mě,“ bránil se, protože mu nějaký šestý smysl napověděl, že má Thorna za sebou. „Vyskakuju, jak nejvýš dokážu.“

„To já vidím, Ingvare,“ mírně odpověděl Thorn. Kráčel dál, a jak cestou míjel Ulfa, lehce ho přetáhl ořešákovou holí.

„Au!“ zakvičel Ulf. „Za co?“ Ulf vyskakoval a tleskal, co mu síly stačily.

„To byl omyl,“ vysvětlil Thorn. „Spletl jsem si tě s tvým bratrem.“

„Aha. Tak to je v pořádku,“ odvětil Ulf.

Thorn svraštil čelo a žasl nad pokřivenou logikou takového prohlášení. Nakonec zahnul kolem řady poskakujících a tleskajících chlapců a šel si stoupnout před ně.

„Stačí!“ zahřměl a chlapci s povděkem nechali poskakování. Několik se jich v předklonu opřelo rukama o kolena a zhluboka oddechovalo. Z řady zaznělo jedno nebo dvojí zakašlání.

„Vy jste na mou duši parádně zlenivěli, co?“ pokáral je Thorn. Nikdo neodpovídal. Chlapci si zahanbeně uvědomovali, že má pravdu. Uplynulo už několik týdnů od doby, kdy museli provádět podobně namáhavé cvičení, protože během výcviku bratrstev to bylo na denním pořádku. Dokonce ani při plavbě na Volavce podél pobřeží nemuseli veslovat. Po celý čas je provázel stálý vítr vanoucí kolmo na kýl.

„Tak dobrá,“ navázal Thorn. Pokynul k dlouhé pláži, která se táhla obloukem podél okraje zátoky. „Je čas zaběhat si.“

Chlapci se podívali, kam ukazuje, a zaúpěli. Pláž měřila jednu a čtvrt míle.

„Tam a zpátky,“ nařídil. „Až úplně na konec. A vidíte ten uhlazený, pevný písek těsně u vody?“

Vyčkal, až se podívají a kývnou na srozuměnou, že ho vidí.

„Tak po něm my nepoběžíme, že ne? My poběžíme tím ošklivým, měkkým a sypkým pískem nad čárou nejvyššího přílivu. To nám prospěje mnohem víc.“

„Nám?“ ozval se Stefan. „Vy poběžíte taky?“

Thorn si ho změřil a v očích mu pobaveně blýsklo. „Schválně, co myslíš?“

Stefan odevzdaně pokrčil rameny. „Myslím, že zůstanete tady.“

„A pak že prý ti to pomalu pálí,“ prohodil Thorn. Vzápětí je máváním ruky popoháněl. „Tak utíkejte. A pamatujte, žádná chůze. Celou dobu vás budu sledovat jako ostříž.“

Chlapci se otočili a vyběhli v roztříštěném hloučku. Jesper se brzy ujal vedení. Jak odbíhali, vyštěkl za nimi Thorn příkaz.

„Edvine! Ty ne! Zpátky sem!“

Edvin se oddělil od skupinky a krokem se vracel k Thornovi, s hlavou zvědavě nakloněnou ke straně.

„Provedl jsem něco?“ zeptal se s pohledem ostražitě upřeným na Thornovu ořešákovou hůl.

Thorn zavrtěl hlavou. „Vůbec ne. Rozdělej oheň. Uvař čaj a připrav jim chleba a slaninu, než se vrátí. Budou potřebovat dobrou snídani.“

Jeho hlas zněl přívětivě a do jisté míry starostlivě, což popíralo nemilosrdný přístup, s jakým předtím slídil kolem řady skákajících a tleskajících chlapců. Edvin stavěl suché třísky do jehlanu v ohništi a upřel na starého válečníka lišácký pohled.

„Vy ve skutečnosti nejste tak krutý, jak se tváříte, že?“

Thorn si ho ledově změřil. „Ale jo, jsem,“ prohlásil. „A ty zjistíš, jaký umím být kruťas, jestli někomu cekneš něco jinýho.“

O něco později se bratrstvo Volavek postupně trousilo na tábořiště. Při běhu se od sebe navzájem dost vzdálili. Když se vraceli, měl Jesper velký náskok a Thornovi neuniklo, že se skoro ani nezadýchal. Jako další doběhli Ulf, Stefan a Wulf a nakonec dorazili Hal se Stigem a svorně drželi každý za jednu ruku škobrtajícího Ingvara. Thorn prohnul rty. Jaká smůla, říkal si v duchu. Ingvar byl tak vysoký a mohutný a měl ohromné zásoby sil. Brzdily ho právě ty špatné oči. Byl kvůli nim neohrabaný, protože se pořád strachoval, že ztratí rovnováhu. Viděl právě tolik, aby ho to děsilo.

Thorn si poťukal holí o nohu. Možná by s tím mohl něco udělat, napadlo ho.

Pak bezděčně zabubnoval holí trochu silněji, než zamýšlel.

„Áu!“ vyjekl a umínil si, že tohle už neudělá. Zvedl hlavu a zjistil, že několik Volavek se na něj kření od hromady chleba a teplé slaniny. Zavrčel a úsměvy zmizely.

Věděl ale, že se jen schovaly pod povrch, a byl tomu rád. Nepřál si, aby byli zastrašení nebo naštvaní. Potřeboval jim pozvednout ducha a pomoct jim, aby získali zpátky pocit sounáležitosti, který ztratili během dlouhých dnů nudy v táboře.

Kývnutím opět přivolal Edvina. „Už jsi jedl?“ optal se.

Edvin zavrtěl hlavou. „Měl jsem plno práce s rozdáváním jídla ostatním. Zrovna jsem se chtěl najíst sám.“

„Tak si dej jídlo na kraj ohniště, ať ti nevystydne. Teď jsi na řadě s během ty.“

Edvina to nemile překvapilo. „Ale já jsem přece kuchař!“ namítl.

„Ano, to jsi. A vím určitě, že jestli se ocitneš tváří v tvář nějakému krvežíznivému pirátovi, který ti bude chtít useknout hlavu, že mu to povíš.“

Odmlčel se, Edvin vyhodnotil jeho slova a pomalým kývnutím mu dal zdráhavě za pravdu.

„Chápu, kam míříte,“ hlesl.

Thorn ho popleskal po rameni. „Takhle se navíc přesvědčíš, že jsem takový kruťas, jak vypadám,“ prohodil. Pak účinek svého tvrzení poněkud pokazil, když ukázal na skupinku stromů v polovině cesty po pláži.

„Nemusíš běžet až na konec. Stačí k těm stromům a zpátky. Pak si můžeš sníst snídani.“

Edvin se ohlédl a pak se zas otočil zpátky.

„Nebojte se, Thorne,“ ujišťoval, „já nebudu nikomu vykládat, že nejste krutý.“

„To moc rád slyším,“ odvětil Thorn. Pak Edvina mávnutím ruky vybídl k běhu a ten vyrazil vpřed po pláži, doprovázený zvědavými pohledy ostatních chlapců. Mezitím dojedli, pohodlně se opřeli, odpočívali a dopíjeli poslední zbytky horkého čaje. Odpočinek netrval dlouho, protože Thorn je vyhnal na nohy.

„Dobrá! Ještě je tu další práce! Umyjte nádobí a pokliďte tábor. Někdo se postarejte o Edvinovu výstroj a za patnáct minut ať jste zpátky! Přineste si saxonské nože.“

Chlapci se rychle dali do práce, opláchli nádobí v ledové vodě potůčku, který tekl z lesa do mořské zátoky, a pak udělali pořádek v táboře. Mezitím se vrátil Edvin, snědl si opožděnou snídani a poté se všichni shromáždili kolem Thorna. Starý mořský vlk zadumaně pohlédl na Hala.

Hal vzdychl. „Copak za to nikdy nepřestanu pykat?“

Thorn zamyšleně vystrčil dolní ret a pak pohlédl na Stiga. „Co myslíš, Stigu?“

„Ano. Pomáhá mi.“