DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

www.egmont.cz

Tato kniha je věnována fanouškům Hraničářova učně z celého světa,
kteří mi v uplynulých sedmi letech dělali velkou radost.
Následující příběhy jsou odpovědí na otázky,
které jste mi během těch let kladli.

Děkuji vám všem.

Copyright © John Flanagan 2011

Cover Illustration © Jan Patrik Krásný 2012

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXII jako svou 3762. publikaci

Z anglického originálu Ranger’s Apprentice. The Lost Stories přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technická redaktorka Alena Mrázová

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. První vydání, elektronické první

ISBN tištěné knihy 978-80-252-2015-3

ISBN elektronické verze 978-80-252-2645-2

PŘEDMLUVA

Redmanský kraj

Republika aralanských států

(dříve středověké Araluenské království)

červenec 1896

Profesor Giles MacFarlane s tichým zaúpěním narovnal bolavá záda. Začínal být trochu moc starý na to, aby zůstával takhle dlouho skrčený, jemně ometal prach z vykopané půdy před sebou a pokoušel se ze země vyprostit další cenný předmět, který tam byl uvězněn tak dlouhý čas.

Zříceninu hradu objevili profesor a jeho pracovní skupina náhodou před několika lety. Zhotovili nákres trojúhelníkových hlavních hradeb, což byl u hradu neobvyklý tvar. Uprostřed vyčištěného prostoru stál zubatý pahýl starobylé hlavní věže. Zborcená věž byla teď vysoká stěží čtyři metry, ale i z jejího zchátralého stavu MacFarlane poznal, že se jednalo o pozoruhodnou stavbu.

První rok vykopávek strávili vymezováním vnějších hranic stavby. V dalším roce zahájili řadu průzkumných výkopů, kopali do hloubky, aby zjistili, co leží pod vrstvou zeminy, kamení a suti, která se za dvanáct století nashromáždila.

Teď ve třetím období se dostali k jemné práci a začínali ve vykopávkách objevovat dávné poklady. Tu opaskovou přezku. Tam hrot šípu. Nůž. Zlomenou vařečku. Šperky, které podle zpracování a celkového vzhledu patřily zhruba do poloviny sedmého století obecné éry.

Jednoho památného dne odkryli žulovou destičku s vyřezaným zpodobením divokého kance. Právě tento kus nad veškerou pochybnost určil, o který hrad se jedná.

„Tohle byl hrad Redmont,“ řekl MacFarlane svým ztichlým pomocníkům.

Hrad Redmont. Současník bájemi opředeného hradu Araluenu. Sídlo barona Aralda, o němž se vědělo, že byl jedním z nejvěrnějších stoupenců legendárního krále Duncana. Pokud Redmont opravdu existoval, pak všechny pověsti o jeho obyvatelích nepochybně mohly mít pravdivý základ. Možná, uvažoval MacFarlane v bláhové naději, že najde důkaz, že tajemní araluenští hraničáři skutečně existovali. Byl by to nesmírně významný objev.

Práce pokračovaly, výkopy pronikaly do ještě větší hloubky, ale žádný nález nebyl tak zajímavý jako ten první. MacFarlane a jeho lidé se museli spokojit s obvyklými nálezy v podobě neurčitých kovových nástrojů a ozdob, hliněných střepů a zbytků kuchyňských nádob.

Pátrali, kopali a ometali prach a každý den doufali, že objeví svůj vlastní svatý grál. Jenže jak letní období vykopávek ubíhalo, MacFarlane začal ztrácet naději. Přinejmenším pro letošní rok.

„Pane profesore! Pane profesore!“

Když slyšel, že na něj někdo volá, vstal a znovu si chvíli třel záda. Nějaká dívka ze skupiny mladých dobrovolníků, kteří doplnili placené zaměstnance univerzity, běžela mezi výkopy, a jakmile spatřila profesora, začala mávat. Profesor se zamračil. Na místě archeologického průzkumu se nikdo nemůže pohybovat tak neukázněně. Jeden chybný krůček by mohl zničit týdny trpělivé práce. Pak v dívce poznal Audrey, jednu ze svých oblíbenkyň, a výraz jeho tváře změkl. Byla mladá. Mládí je vždy neukázněné.

Doběhla k němu a zastavila se, ramena se jí zdvihala, jak popadala dech.

„No tak, Audrey, co se děje?“ zeptal se, když jí dopřál trochu času.

Stále prudce oddechovala a ukazovala na kopec směrem k řece Tarbu.

„Tam za řekou,“ oznamovala. „V propletenci stromů a křoví. Objevili jsme zbytky nějaké prastaré chaty.“

Pokrčil rameny, takový objev ho nevzrušil. „Byla tam vesnice,“ řekl. „To není žádné překvapení.“ Jenže Audrey potřásala hlavou, vzala ho za ruku a chtěla ho vést z kopce dolů.

„Tahle chata stála daleko od vesnice,“ prohlásila. „Musíte se na ni jít podívat!“

MacFarlane váhal. Cesta dolů bude dlouhá a zpátky nahoru ještě delší. Pak v duchu pokrčil rameny. Audreyino nadšení by měl podporovat, napadlo ho, ne potlačovat. Nechal se dívkou vést dolů po zarostlé klikaté pěšině.

Přešli po starém mostu klenoucím se přes řeku. Protože profesor nikdy nepropásl příležitost k výuce, ukazoval dívce, jak jsou opěry mostu na obou koncích starší než střední oblouk.

„Střední část je mnohem novější,“ vykládal. „Tyhle mosty byly řešené tak, aby se střední oblouk dal v případě útoku rozebrat nebo zničit.“

Za normálních okolností by mu Audrey visela očima na ústech. Profesor pro ni představoval velký vzor. Dnes však hořela nedočkavostí, aby mu ukázala svůj objev.

„Ano, ano,“ řekla roztržitě a pobízela ho dál. Shovívavě se usmál, když ho zatahala za rukáv a odváděla pryč od pozůstatků starobylé vesnice. Jakmile vešli do lesa, šlo se jim hůř a museli si razit cestu po úzké pěšině mezi hustými velkými stromy a bujným podrostem. Nakonec Audrey opustila pěšinu, dvakrát zabočila a prodírala se kupředu divokou změtí popínavých rostlin. MacFarlane ji nejistě následoval a pak stanul v mírném úžasu, když zjistil, že se nachází na malé mýtině obklopené letitými duby a podstatně mladšími dříny.

„Jak jste to proboha našla?“ zeptal se a Audrey zčervenala.

„Tedy... já... ehm... potřebovala jsem trochu soukromí... vždyť víte,“ odpověděla rozpačitě.

Přikývl a mával rukou. „Už nic neříkejte.“

Vedla ho dál, a když se podíval, kam ukazuje, jeho cvičené oko neomylně rozeznalo obrysy malé chaty nebo srubu. Většina stavby samozřejmě shnila. Pořád ale zůstávalo několik zbytků svislých podpěr.

„Dub,“ prohlásil. „Ten vydrží věky.“

Daly se rozeznat i náznaky místností a stěn mezi nimi – slabé stopy, které se za staletí otiskly do země, i když původní stavba dávno zmizela. A velice dobře byla patrná zarovnaná plocha podlahy uvnitř.

„Tam vzadu byla asi stáj,“ řekla dívka a na starobylém místě ztišila hlas. „Našla jsem několik kousků kovu – udidla a něco, co by mohly být spony postrojů. A zbytky vědra.“

MacFarlane se pomalu otáčel dokola a pozorně zkoumal neurčitý obrys stavby.

„Má jiné prostorové uspořádání než vesnické domy,“ prohodil, skoro jako by pro sebe. „Úplně jiné.“

Udělal pár kroků s úmyslem nahrubo změřit rozměry chaty, a pak se náhle zastavil.

„Slyšela jste to?“

Audrey s doširoka otevřenýma očima přisvědčila. „Ten poslední krok. Znělo to, jako by země byla dutá.“

Společně si klekli na kolena a odhrabávali hlínu a zetlelé listí. Audrey poklepala klouby na zem a znovu uslyšeli ozvěnu dutiny dole. MacFarlane nikdy nikam nešel bez malé lopatky za opaskem. Teď ji vytáhl a začal odhazovat zeminu stranou. Pak ostří narazilo na něco pevného – bylo to pevné, ale do jisté míry i poddajné.

Rychle pracoval a přitom průběžně ověřoval ten dutý zvuk, až očistil obdélníkový kus asi čtyřicet krát padesát centimetrů. Audrey se předklonila a ometla zbytky hlíny zprostředka. Zjistili, že se dívají na starodávnou vyschlou dřevěnou desku. Na jedné straně měla mosazný kruh a MacFarlane pod něj opatrně vsunul lopatku a zvedal ho.

Deska šla nahoru také, praskala a částečně se rozpadávala. Objevil se kamenem obložený vnitřní prostor.

A obsahoval starodávnou truhličku ze dřeva a mosazi.

Profesor opět použil lopatku a opatrně páčil víko. Audrey zadržela jeho ruku.

„Neměli bychom to dělat jinak?“ zeptala se. Věděla, že za normálních okolností by MacFarlane nikdy nevyzvedával tak vzácný nález, aniž by se co nejvíc vynasnažil uchránit ho před poškozením.

Pohlédl jí do očí.

„Měli,“ připustil. „Ale já už nechci dál čekat.“

Víko odskočilo překvapivě snadno. Přestože mělo mosazné panty, napadlo profesora. Kdyby byly železné, už dávno by se rozpadly na rezavý prach. Zlehka a se stěží zadržovanou nedočkavostí odklopil víko dozadu a nakoukl dovnitř.

Truhla byla plná rukopisů napsaných na pergamenu – ten byl teď křehký a lámal se. Profesor jemně zvedl jeden arch. Okraje se drolily, ale střed zůstal nepoškozený. MacFarlane se nachýlil, aby přečetl drobná slova na stránce. Pozorně prohlížel další listy, nakládal s nimi s opatrností odborníka a luštil jména, názvy míst a události.

Poté vrátil archy na původní místo, v podřepu se narovnal a oči mu zářily vzrušením.

„Audrey,“ vyhrkl, „víte, co jsme našli?“

Zavrtěla hlavou. Podle jeho chování šlo zřejmě o něco hodně důležitého. Ne, pomyslela si, víc než to, šlo o něco nevídaného.

„Co to je?“ zeptala se.

MacFarlane zaklonil hlavu a rozesmál se. Stále tomu nemohl uvěřit.

„Vůbec jsme nevěděli, co se s nimi stalo,“ řekl, a když dívka zvedla hlavu v nevyslovené otázce, vysvětloval dál.

„S hraničáři. S Haltem, Willem Dohodou a ostatními. Kroniky a legendy nám vyprávějí jen to, co se událo do jejich návratu z výpravy do Nihon-džinu. Teď ale máme tohle.“

„Ale co to je, pane profesore?“

MacFarlane se hlasitě zasmál. „To je zbytek příběhu, milé děvče! Objevili jsme ztracené příběhy z Araluenu!“

SMRT HRDINY

Jedna

Byly to dlouhé a náročné tři dny.

Will podnikal cestu po vesnicích v okolí hradu Redmontu. Dělával to pravidelně, udržoval tak dobré vztahy s vesničany i jejich starosty a sledoval každodenní události. Naučil se, že drobné a zdánlivě nicotné klípky mohou být někdy užitečné pro odvrácení budoucích nesnází a třenic v lénu.

Byla to součást života hraničáře. Informace, bez ohledu na to, jak bezvýznamné se na první pohled mohly zdát, byly hraničářovým denním chlebem.

Když v pozdním odpoledni znaveně přijížděl k chatě v lese, překvapilo ho, že vidí v oknech světlo a na malé verandě obrysy sedící postavy.

Překvapení se změnilo v radost, jakmile poznal Halta. V poslední době byl Willův učitel v chatě vzácnou návštěvou, protože většinou pobýval v komnatách poskytnutých jemu a lady Paulině na hradě.

Will se zhoupl ze sedla a s potěšením si protáhl unavené svaly.

„Dobrý den,“ pozdravil. „Co vás sem přivádí? Doufám, že jste postavil na kávu.“

„Káva je hotová,“ odpověděl Halt. „Postarej se o koně a pak si pojď sednout ke mně. Potřebuju s tebou mluvit.“ Haltův hlas zněl napjatě.

Ve Willovi se probudila zvědavost, odvedl tedy Cuka do stáje za chatou, sejmul mu postroj, pak ho vytřel do sucha a donesl mu krmení a čerstvou vodu. Koník vděčně šťouchal Willa hlavou do ramene. Will ho poplácal po krku a zamířil zpátky do chaty.

Halt byl stále na verandě. Nachystal dvě misky horké kávy na malý stolek a Will si sedl na jednu z plátěných židlí a vděčně usrkával osvěžující nápoj. Cítil, jak mu teplo z kávy proudí do prochladlých ztuhlých svalů. Přicházela zima a celý den foukal studený, řezavý vítr.

Will pohlédl na Halta. Šedovousý hraničář vypadal podivně nesvůj. A ačkoli tvrdil, že potřebuje s Willem mluvit, jako by se téměř zdráhal začít rozhovor poté, co mezi nimi proběhlo obvyklé vyřizování pozdravů.

„Chtěl jste mi něco říct?“ napověděl mu Will.

Halt se neklidně zavrtěl v židli. Pak se zjevným úsilím přešel k věci.

„Je tu něco, co bys měl vědět,“ řekl. „Něco, co jsem ti nejspíš měl říct už dávno. Jenže... nikdy na to asi nebyla ta správná chvíle.“

Willova zvědavost vzrostla. Nikdy nezažil, že by Halt byl tak nerozhodný. Vyčkával a dopřál učiteli čas, aby si mohl uspořádat myšlenky.

„Paulina si myslí, že je na čase, abych ti to pověděl,“ řekl Halt. „Myslí si to i Arald. Oba o tom nějakou dobu vědí. Takže možná bych se prostě měl... do toho dát.“

„Je to něco zlého?“ zeptal se Will a Halt se mu poprvé po několika minutách podíval přímo do očí.

„Tím si nejsem jistý,“ odpověděl. „Třeba si budeš myslet, že je.“

Will chvilku uvažoval, jestli to vůbec chce slyšet, ať už je to cokoli. Když si pak všiml ustaraného výrazu v Haltově tváři, pochopil, že ať je to dobré, či zlé, je to něco, z čeho se jeho učitel potřebuje vyzpovídat. Vybídl Halta, ať pokračuje.

Halt se na pár vteřin odmlčel a pak spustil.

„Myslím, že na počátku je rozhodující bitva proti Morgarathovu vojsku na Hackhamské pláni. Prorazili jsme jejich hlavní útok a zatlačovali jsme je zpátky. Ale oni se pak znovu sešikovali a na pravém křídle objevili slabé místo v naší linii...“

Dvě

Hackhamská pláň

eličenstvo! Pravé křídlo má potíže!“

Duncan, mladý araluenský král, poslouchal heroldovo volání přes strašlivý lomoz bitvy. Třesk zbraní a štítů, křik a sténání raněných i umírajících, hlasité povely velitelů pobízejících mužstvo a bezděčné, nesrozumitelné výkřiky samotných vojáků, když sekali, bodali a vráželi do neúprosného nepřítele, to vše kolem něj vytvářelo téměř ohlušující soubor zvuků.

Duncan provedl další výpad proti vrčícímu wargalovi před sebou, ucítil, že meč neminul cíl, a sledoval, jak se vrčení mění ve zmatený škleb, když stvůra pochopila, že přichází smrt. Král se stáhl a odpoutal se od probíhající bitvy – tělesně i duševně.

Jeho místo v řadě hbitě zaujal mladý rytíř z araluenské bojové školy, vykročil kupředu, švihl mečem ve smrtonosném oblouku a proťal wargalskou přední linii jako kosa vysokou trávu.

Král Duncan chvilku odpočíval opřený o meč a prudce oddychoval. Potřásl hlavou, aby si ji pročistil.

„Veličenstvo! Pravé křídlo...,“ spustil opět herold, ale Duncan máchl rukou a zarazil ho.

„Já tě slyšel,“ řekl.

Byly tři dny po bitvě na Hackhamské pláni, kde byla Morgarathova armáda poražena po překvapivém útoku z týla, který vedl hraničář Halt. Nepřítel ustupoval na celé čáře. Morgarath se správně měl vzdát. Jeho vytrvalý odpor pouze přinášel oběma stranám další a další padlé. Jenže vzbouřeného pána nikdy nezajímalo zachování životů. Věděl, že je poražen, ale přesto chtěl způsobit Duncanovi a jeho vojsku co možná největší ztráty. Jestli měli zvítězit, měl v úmyslu nechat je za vítězství draze zaplatit.

Pokud šlo o jeho vlastní vojáky, pramálo mu záleželo na tom, o kolik z nich přijde. Pro něj nepředstavovali nic víc než nástroje a byl rozhodnutý vrhat je opětovně proti královské armádě, obětovat stovky svých vojáků, ale přitom způsobit těžké ztráty i druhé straně.

A tak po tři dny ustupoval k jihovýchodu a uchyloval se tam, kde mu terén umožňoval svádět řadu krutých bojů s vysokými ztrátami. Místo pro poslední bojiště si vybral dobře. Byla to úzká planina mezi dvěma strmými horami a po nedávném dešti změkla půda, takže Duncan nemohl nasadit jezdectvo. Zůstalo na pěšácích, aby se v tuhém, úmorném a zoufalém boji vrhali proti wargalům.

A v koutku Duncanovy mysli neustále číhala myšlenka, že jediná jeho chyba, jediná náhoda přející Morgarathovi může způsobit, že wargalské vojsko opět získá převahu. Štěstí v boji bylo vrtkavé a válka, v jejíž konec Duncan doufal tam na Hackhamské pláni, pokračovala a on ji mohl vyhrát – anebo prohrát kvůli nerozumnému rozkazu nebo špatně promyšlenému manévru.

Udržet se, pomyslel si král Duncan. To bylo v takovéto situaci nejdůležitější. Bylo životně důležité udržet se v pohybu. Postupovat dál kupředu. Hnát je zpátky. Jen několik minut váhání, a převahu by mohl získat nepřítel.

Král rychle pohlédl doleva. Levé křídlo, převážně vojáci z Norgatu a Whitby, posílení muži z několika menších lén, se výrazně propracovávali vpřed. Uprostřed mělo podobný úspěch vojsko z Araluenu a Redmontu. Dalo se to čekat. Jednalo se o čtyři největší léna království, páteř Duncanovy armády. Jejich rytíři a ozbrojenci měli nejlepší výcvik i disciplínu.

Jenže pravé křídlo představovalo vždy jistou slabinu. Tvořili ho vojáci z lén Seacliff, Aspienne a Culway a vzhledem k tomu, že všechna tři léna měla zhruba stejnou velikost, nebyl mezi nimi žádný jasný vůdce. Protože to Duncan věděl, jmenoval velitelem všech tří bojového mistra Normana z léna Aspienne. Norman byl zkušený vůdce a měl nejvíc schopností k tomu, aby takovou nesourodou jednotku stmelil.

Herold znova promluvil, jako by četl královy myšlenky.

„Veličenstvo, bojový mistr Norman umírá. Jeden wargal prorazil linii a proklál ho kopím. Normana odnesli z bojiště, ale pochybuji, že přežije. Bojoví mistři Patrick a Marat se nemohou dohodnout, co mají dělat, a Morgarath této skutečnosti využil.“

Samozřejmě, pomyslel si král Duncan, Morgarath nejspíš rozeznal na pravém křídle bojové zástavy menších lén a odhadl, že dojde k jistému zmatku, pokud bude vyřazen z boje velitel. Jakmile Normana srazili k zemi, vzbouřený vládce nepochybně poslal jeden ze svých nejlepších úderných oddílů, aby zaútočil na pravé křídlo.

Opět šlo o udržení převahy. Jenže tentokrát v jejich neprospěch. Usilovně se zadíval na průběh boje na pravém křídle. Viděl, že linie zastavila postup vpřed a spatřil, jak jeho vojáci provádějí první váhavé kroky směřující k ústupu. Potřeboval velitele, který by tam převzal velení, a potřeboval ho rychle. Někoho, kdo nezaváhá. Silnou osobnost, která vojáky opětovně semkne a přiměje k postupu vpřed.

Rozhlédl se kolem. Nejraději by vybral Aralda z Redmontu. Jenže Arald byl v péči ranhojičů. Do nohy ho zasáhla šipka z kuše a na zbytek bitvy byl vyřazený z boje. Rodney, Araldův mladý bojový mistr, zaujal jeho místo, zuřivě se bil a hnal araluenské vojsko kupředu. Toho nemohli postrádat.

„Potřebují vůdce...,“ řekl polohlasem Duncan.

„Půjdu já.“ Za královými zády se ozval klidný hlas.

Duncan se prudce otočil a zjistil, že hledí do neochvějných černých očí hraničáře Halta. Poté, co útok jízdy rozštěpil wargalskou armádu, si Halt prorazil cestu na hlavní velitelské stanoviště a čekal na další rozkazy . Černočerné vousy a nestříhané vlasy téměř zakrývaly jeho rysy, ale oči si udržovaly neohrožený a odhodlaný pohled. Tohle nebyl muž, který by se dohadoval o velení nebo se rozmýšlel, co má udělat. Halt bude jednat.

Duncan kývl. „Tak do toho, Halte. Žeň je znovu vpřed, jinak jsme ztraceni. Řekni Patrickovi a Maratovi...“

Dál se nedostal. Halt se pochmurně usmál.

„To se rozumí, řeknu jim to,“ odvětil. Pak se vyhoupl na malého huňatého koně, který stál vedle něj, a odcválal směrem k pravému křídlu.

Tři

Halt mířil ke kritickému místu a Abelardova kopyta temně duněla na měkké travnaté půdě Hackhamské pláně. Jakmile se dostali blíž, Halt viděl, že útok wargalů vede jedna z Morgarathových zvláštních jednotek. Všichni byli větší než obvykle, vybrali je pro jejich velikost, sílu a divokost.

Wargalové si probíjeli cestu vpřed a vůbec nedbali na vlastní ztráty. Palice, sekery a dvouruční meče se zvedaly a dopadaly nebo kroužily ve vodorovných obloucích.

Postupovali v útvaru pevného klínu a muži z araluenské armády před nimi ustupovali.

Halt byl od nich ještě padesát kroků a věděl, že dorazí pozdě. Araluenská linie se pod náporem útoku vyklenula dozadu. Jestliže nezasáhne, každou vteřinou se rozpadne.

Přitáhl Abelardovi otěže a klouzavě zastavil.

„Klid,“ poručil a koník pod ním stál nehnutě jako skála, bez ohledu na děsivou vřavu bitvy a strašný kovový pach čerstvé krve.

Halt sejmul z ramen luk a postavil se v třmenech. Potom začal střílet. Než první šíp zasáhl wargala, který vedl útočící klín, byly ve vzduchu další dva. Halt si vzal do bitvy svůj nejvýkonnější luk, s nátahem devadesát liber. Pro takovou zbraň neznamenalo padesát kroků žádnou vzdálenost. Těžký černý šíp prorazil netvorovi prsní krunýř z tvrzené kůže a bronzových plátů a na místě ho skolil. Pak v rychlém sledu zasáhly svůj cíl další dva šípy a další dva wargalové se zhroutili. Potom přilétaly další a další šípy, každý smrtonosně zasyčel a dunivě dopadl, jak Halt vyprazdňoval toulec ve zničující ukázce přesné střelby.

Mířil na wargaly v čele klínu, takže když padali, bránili v postupu těm, kdo stáli za nimi. Byl to druh střelby, k němuž by se neodhodlal žádný průměrný lukostřelec. Kdyby Halt minul, mohl docela dobře posílat šípy do zad araluenským vojákům, kteří stáli proti wargalům.

Jenže Halt nebyl průměrný lukostřelec. Neminul cíl.

Když mu došly šípy, pobídl opět Abelarda kupředu. Jakmile dosáhl zadní části linie, seskočil ze sedla a běžel se připojit k bojujícím jednotkám. Cestou se zastavil, odhodil stranou pláštěnku a zvedl okrouhlý štít, který ležel odhozený v trávě – proti těžkým zbraním wargalů nebyla hraničářská obrana pomocí dvou nožů nic platná. Vteřinku zaváhal a pohlédl na dlouhý meč ležící vedle natažené tuky padlého rytíře. Ale byla to zbraň, se kterou neměl zkušenost, a tak zavrhl nápad, že by ji použil. Byl zvyklý na svůj saxonský nůž a jeho těžká, jako břitva ostrá čepel bude pro boj zblízka jako stvořená. Vytasil saxonský nůž, hnal se vpřed a razil si cestu mezi vojáky.

„Do toho!“ křičel. „Za mnou! Tlačte je zpátky!“

Vojáci se před ním rozestupovali, až se ocitl v čele linie tváří v tvář obrovskému vrčícímu vůdci wargalského oddílu. Zvířecí wargal nebyl o mnoho vyšší než Halt, měl však mohutná ramena i hruď a pravděpodobně vážil dvakrát tolik co hraničář. Halt viděl, jak wargal otevřel rudou tlamu a vycenil tesáky na nového nepřítele. Zašpičatělá palice s hroty švihla vodorovně po Haltovi a ten se pod ní sehnul, okamžitě se narovnal, máchl saxonským nožem dopředu a pohroužil ho hluboko do zvířecí hrudi.

Viděl, že se zleva blíží meč a kryl ho štítem. Pak nohou prudce odstrčil obřího wargala od čepele saxonského nože a poslal umírající obludu k zemi.

„Do toho!“ zakřičel znovu, proťal nožem krk dalšího wargala a skokem vyrazil vpřed. Uskočil před dalším mečem, dvakrát bodl wargala, který stál proti němu, a štítem ho odhodil stranou, zlomeného ve smrtelné křeči. Wargalové měli nesmírnou sílu. Byli však neohrabaní a Halt měl hadí rychlost a hbitost. Shýbal se, uskakoval, sekal, bodal a klestil si cestu vpřed. A teď vycítil, že někdo vyráží za ním, slyšel, jak něčí hlas opakuje jeho pokřik.

„Do toho! Kupředu! Tlačte je zpátky.“

Zaváhání wargalského útoku vyvolané Haltovou smrští šípů a skutečnost, že se hraničář náhle vrhl kupředu a útočil na nepřítele, obnovily odvahu araluenských vojáků. Následovali teď Halta a jeho neznámého společníka a opět postupovali vpřed.

Halt se na okamžik otočil, aby se ohlédl. Krok za sebou spatřil na pravé straně statného seržanta ozbrojeného kopím. Viděl, jak seržant provedl výpad kopím, probodl jednoho wargala a ten zaskučel ve smrtelné křeči. Muž se na Halta široce usmál.

„Jen pokračuj, hraničáři! Stojíš mi v cestě!“

Za seržantem následovali další, utvořili vlastní bojový klín a pronikali stále hlouběji do wargalské linie.

Halt stál opět v čele. Jeden wargal se na něj vrhl se sekerou napřaženou dozadu ke smrticí ráně. Seržantovo kopí vystřelilo kupředu nad Haltovým ramenem, zasáhlo wargala do krku a navždy ho zastavilo.

„Díky!“ zavolal Halt, aniž se otočil. Hnali se na něj další dva wargalové. Před výpadem meče prvního z nich ukročil do strany, ucítil, jak se mu zvrtla noha, když šlápl na ruku padlého nepřítele, a padal bokem k zemi.

Druhý wargal po něm máchl kyjem a předchozí klopýtnutí zachránilo pravděpodobně Haltovi život. Kyj mu zasadil jen nepodařenou ránu, místo aby mu rozdrtil lebku v přímém zásahu. Omráčil ho však a Halt klesl na zem a saxonský nůž mu vypadl z ruky. Pokoušel se vstát, ale překážel mu štít na levé paži. Mlhavě si uvědomoval, že wargal s kyjem stojí na štítu a brání mu vstát. Zvedl oči, stále zamlžené tupým úderem, a viděl, jak se kyj zvedá nanovo.

Takže teď to přijde, pomyslel si. Udivilo ho, proč svou smrt přijímá tak lhostejně. Možná že rána do hlavy mu zpomalila vnímání. Díval se a s klidnou odevzdaností čekal, až kyj dopadne.

Pak se nad ním cosi blýskavě mihlo, hrot kopí zazářil a pohroužil se do wargalových prsou. Síla, která kopí vrhla, odhodila nestvůru vzad. Ta chraplavě zařvala bolestí a zhroutila se někam mimo Haltovo zorné pole. Seržant hbitě přeskočil ležícího Halta, vytáhl kopí z těla mrtvého wargala, postavil se s široce rozkročenýma nohama a chránil Halta před dalšími útoky. Provedl další výpad kopím a další wargal se chvatně stáhl. Pak do ratiště kopí prudce udeřila bojová sekera, těžký železný hrot odlétl pryč a seržantovi zůstala v ruce jen osm stop dlouhá jasanová násada.

Haltovi se točila hlava a viděl rozmazaně. Rána do hlavy rozhodně nezůstala bez následků. Končetiny měl ochablé a nedokázal najít sílu, aby vstal. Měl dojem, že výjev před ním se odehrává pomalu a jako ve snu.

Seržant přejel pohledem na kopí bez hrotu, pokrčil rameny, pak s těžkou násadou zatočil a prudce s ní udeřil do helmice dalšího wargala. Třímal násadu v obou rukou jako bojovou hůl, provedl spodní výpad proti druhému nepříteli a vrazil mu konec násady hluboko do břicha.

„Pozor!“ z Haltova pokusu o výkřik nevzešlo víc než zachroptění. Viděl třetího wargala, jak se skrývá přikrčený za zády svého spolubojovníka s mečem se zubatým ostřím přichystaným k výpadu.

Jeden za zraněných wargalů hrábl po násadě kopí, připravil seržanta o rovnováhu a čepel meče vystřelila kupředu jako útočící had. Ze seržantova boku, kam ho meč zasáhl, prýštila rudá krev. Ale on se ani nezapotácel. Vytrhl násadu z nepřátelského sevření a horním obloukem, jako by vrhal kopím, s ní vyrazil přímo vpřed a wargala, který ho zranil, zasáhl tupým koncem přímo mezi oči.

Wargal zaječel a padl, pustil z rukou meč a ruce mu vylétly k rozdrcenému čelu. Seržant meč okamžitě popadl a zahodil násadu. Teď s oslepující rychlostí sekal doprava doleva a dalším dvěma wargalům způsobil hluboké sečné rány. Jeden se složil na místě, zatímco druhý se otočil, narazil do svých kumpánů a dva z nich povalil na zem. Seržant odrazil útok krátkého železného kopí z pravé strany. Další vyrazilo zleva a zasáhlo ho do stehna. Krev mu začala prýštit z další rány. On však přesto bojoval dál. Druhého wargala s kopím zabil s téměř pohrdavou lehkostí. Potom mečem sekal a švihal napravo nalevo a vybíral si hroznou daň na každém nepříteli, který se k němu dostal na dosah. Výpad nožem ho řízl do boku. Nevšímal si toho a rubovým sekem poslal majitele nože na onen svět.

Pak Halt viděl něco, o čem si nemyslel, že to někdy uvidí.

Jak se krví zbrocená postava hnala kupředu a meč stoupal a dopadal, sekal, bodal, švihal a propichoval, wargaly zachvátila vlna strachu.

Morgarathův pečlivě vybraný úderný oddíl, který se až dosud nebál nikoho kromě obrněných rytířů na koni, v hrůze ustupoval před zakrvácenou, smrt rozsévající postavou s mečem.

A jakmile začali ustupovat, vojáci z araluenské armády si znovu dodali odvahy, hnali se kupředu a následovali seržanta. Ten byl těžce raněný, ale pokračoval v boji, dokud se jeho druhové nepřehnali kolem a s vítězným křikem neudeřili na rozvrácené wargaly.

Chvilku stál seržant na bojišti osamělý. Když se potom kolem něj přehrnula druhá řada araluenských bojovníků, aby posílila první šik, a wargalská linie se prolomila, v naprostém zmatku ustupovala a vzduch naplnily jejich skřeky, podlomila se pod seržantem kolena a klesl k zemi.

Hluk bitvy se od nich vzdaloval a ustupoval jako odliv. Haltovi se konečně podařilo vyprostit ruku zpod štítu, který byl stále přitlačený k zemi vahou těla mrtvého wargala. Hraničář se pokusil zvednout na nohy, ale bylo to nad jeho síly. Namáhavě se tedy plazil k ležícímu seržantovi přes těla wargalů, které hrdina zabil.

Seržant navzdory svým zraněním stále dýchal, a když se hraničář blížil, s námahou otočil hlavu. Na tváři se mu objevil slabý úsměv.

„Že jsme s nimi zatočili, viď, hraničáři?“

Halt stěží slyšel seržantův hlas a jeho vlastní zněl jako skuhrání, když odpověděl. „To tedy ano. Jak se jmenuješ, seržante?“

„Daniel.“

Halt mu stiskl předloktí. „Danieli, drž se. Ranhojiči tu budou hned.“

Snažil se do těch slov vložit co nejvíc povzbuzení. Seržant však zavrtěl hlavou.

„Pro mě už je pozdě.“ Náhle se seržantovy oči naplnily naléhavostí. Snažil se zvednout, ale klesl zpátky.

„Klidně lež,“ řekl mu Halt, ale Daniel unaveně zvedl hlavu a natahoval se k němu.

„Moje žena...,“ podařilo se mu zašeptat. „Moje žena a dítě. Slib mi, že se o ně...“ Zakašlal a po bradě mu stékala krev.

„Postarám se o ně,“ slíbil mu Halt. „Ale neboj se. Budeš v pořádku. Brzy je uvidíš.“

Daniel kývl a hlava mu opět klesla. Dlouze a trhaně se nadechl. Pak se zdálo, že se uvolnil a dýchání se zklidnilo, jako by z něj Haltův slib sňal obrovskou tíhu.

Pak Halt uslyšel blížící se hlasy a kroky. Čísi ruce ho jemně převrátily a on zjistil, že hledí do starostlivých tváří dvou ranhojičových pomocníků. Položili vedle něj nosítka. Ochable ukázal směrem k Danielovi.

„Mně nic není,“ řekl. „Nejdřív vezměte seržanta.“

Bližší z pomocníků rychle Daniela prohlédl a zavrtěl hlavou.

„Tomu už nepomůžeme,“ řekl. „Je mrtvý.“

Čtyři

Halt se probudil. Několik vteřin přemýšlel, kde je. Ležel na zádech a zíral na plátěnou střechu velkého stanu. Slyšel, jak nedaleko tiše přecházejí lidé a hovoří tlumenými hlasy. Někde kousek dál kdosi sténal. Pokusil se natočit hlavu, ale pohyb byl odměněn náhlou prudkou bolestí a Halt zaúpěl.

Zvedl ruku k čelu a nahmátl tlustý obvaz. Pak se mu začala vracet paměť.

Bitva s wargaly. Vzpomínal si na ni. Pamatoval si, jak ho ze strany zasáhl do hlavy kyj. To musí být příčina té palčivé bolesti, kterou teď cítil. A upamatoval se na seržanta. Jak se jmenoval? David? Ne! Daniel. Daniel mu zachránil život.

Poté ho přemohl smutek, protože si vzpomněl na slova ranhojičova pomocníka. Daniel byl mrtvý.

Jak dlouho je tady? Vzpomínal si, že když ho ranhojičovi pomocníci zvedli na nosítka, ztratil vědomí. Zdálo se, že se to přihodilo teprve před pár minutami. Pokusil se vstát a za očima ho znovu bolestně bodlo. Opět zaúpěl a tentokrát se v jeho zorném poli objevila tvář a shlížela na něj dolů.

„Už jste se probral,“ řekl pomocník a povzbudivě se na něj usmál. Natáhl ruku, položil Haltovi dlaň na čelo a zkoušel, jestli má teplotu. Zjevně spokojený, že horečku nemá, se zlehka dotkl obvazu a ujistil se, že stále pevně drží.

„Jak... dlouho...“ Haltův hlas byl nezřetelný, hrdlo měl sevřené a suché. Pomocník mu přiložil ke rtům misku chladné vody, opatrně mu nadzvedl hlavu a dal mu napít. Voda chutnala úžasně. Halt ji polkl a zaskočilo mu, rozkašlal se a voda mu bublala ven z úst. Při kašlání ho zase rozbolela hlava a bolestí zavřel oči.

„Jak vidím, pořád to bolí?“ řekl pomocník. „Ranhojič říkal, že k vážnému zranění nedošlo. Potřebujete jen ještě pár dní odpočívat, aby bolest hlavy přešla.“

„Jak dlouho... jsem tady?“

Pomocník prohnul ústa.

„Počkejte... Přinesli vás předevčírem večer, takže bych řekl, že asi třicet šest hodin.“

Třicet šest hodin! Jeden a půl dne tady ležel a spal! Náhle jím mrazivě projel strach.

„Vyhráli jsme?“ zeptal se. Vzpomínal si, že wargalové ustupovali před Danielovým útokem, ale to mohl být jen dílčí úspěch. Pomocník se usmál a přitakal.

„Ale ano, jistě. Morgarath a ty jeho zrůdy byli nadobro poraženi. Někteří říkali, že na hlavu poraženi. Vlastně jsem slyšel, že vy jste s tím měl něco společného?“

Poslední větu dodal zvědavě, jako by chtěl slyšet víc o Haltových odvážných činech na bitevním poli. Ale hraničář to odbyl mávnutím ruky.

„Jsme ještě na Hackhamské pláni?“ otázal se.

„Ano. Jezdectvo pochopitelně pronásleduje nepřítele. Ale ostatní vojáci jsou pořád tady. I když ne na dlouho. Brzy odejdou.“

„Kam odejdou?“

„Armáda bude rozpuštěna. Válka skončila. Muži se vrátí zpátky do chalup k rodinám. Taky už je na čase.“

Chalupy a rodiny. Ta slova vyvolala v Haltově mysli další vzpomínku. Daniel mluvil o ženě a dítěti. A Halt slíbil, že jim pomůže. Jenže teď si uvědomil, že vůbec netuší, kde bydlí, a pokud se armáda skutečně rozpouští, možná je nikdy nenajde. Bez rozmýšlení se posadil a přehodil nohy přes okraj lůžka. Vzápětí se ohnul pase, zasažený ochromující bolestí. Pomocník se ho pokoušel zadržet.

„Hraničáři, prosím! Ležte klidně! Musíte odpočívat.“

Halt se ho ale chytil za předloktí a podařilo se mu vstát. Kymácel se vedle lůžka. Několikrát zamrkal. Bolest trochu polevila. Ale pořád tu byla.

„Já nemám čas,“ odpověděl. „Dejte mi něco na tu bolest hlavy. Musím zjistit, odkud byl.“

Pamatoval si, že vojáci, které dostal za úkol vést, byli smíšenou skupinou ze Seacliffu, Aspienne a Culway. Když se v boji prodíral do čela šiku, vojáci kolem měli na halenách znak černého jezevce. Stejný znak viděl i u Daniela. Netušil, která jednotka pochodovala pod takovou zástavou, a tak zamířil k velitelskému stanu, za královským bojovým mistrem.

Když dorazil do velitelského střediska, zjistil, že bojový mistr je pryč. Pochopitelně vedl pronásledovatele, kteří vyháněli Morgaratha a wargaly zpátky do jihovýchodního cípu království. Ale jeho tajemník tam byl, sepisoval ztráty, náhrady a povýšení. Když Halt vcházel, zvedl hlavu a přívětivě se usmál. Celé vojsko vědělo o Haltových pozoruhodných činech během bitvy.

„Dobré ráno, hraničáři,“ pozdravil. Pak si všiml zakrváceného obvazu, viděl, jak se Halt při vstupu do stanu zapotácel a natáhl ruku, aby se opřel o desku stolu, za nímž tajemník seděl.

„Není vám dobře?“ zeptal se znepokojeně. Vstal a rychle přinesl Haltovi židli. Hraničář na ni s povděkem klesl. Několikrát zamrkal. Pořád viděl jako v mlze. Doufal, že je to jen dočasné. Nedokázal si představit, jak by s tak bídným zrakem mohl střílet z luku.

„Jen mě bolí hlava,“ odpověděl. „Potřebuju od vás nějakou informaci. Na konci bitvy jsem převzal velení jednotek na pravém křídle –“

„Jistěže ano!“ horlivě přisvědčil tajemník. „Celá armáda o tom slyšela.“

„Byl tam jeden voják. Seržant jménem Daniel. Vlastně vedl útok, když mě srazili na zem. Neuvedl někdo celé jeho jméno, nebo neměli by někde záznam o tom, odkud pocházel?“

Úředník však vrtěl hlavou. „Já nevedu úplný soupis mužstva. Seznam vojáků si vede každá jednotka sama. Ke kterému útvaru patřil?“

„Nevím to jistě. Měli ve znaku černého jezevce.“

Úředníkovy oči se na několik vteřin soustředěně přimhouřily, potom se jeho výraz rozjasnil. „Černého jezevce? To bude setnina kapitána Stantona z léna Aspienne. Táboří na severu, na malém návrší. Stanton byl těžce raněn a vy jste pak sešikoval jeho muže. Kvůli zranění ho propustili z armády a vrátil se na hrad Aspienne. Ale měl by vám pomoct jeho hlavní seržant.“

„Díky za radu.“ Halt opustil stan. Na chvíli se zastavil a pohlédl k severu. Na kopci vzdáleném asi čtvrt míle spatřil skupinu stanů shluknutých kolem zástavy. Bylo to příliš daleko, aby rozeznal znak na praporu, ale viděl, že je černý. Zamířil směrem ke stanům.

Bylo zvykem, že prapor označoval stan velícího důstojníka. Jak se Halt přibližoval, viděl, že se nemýlil. Na praporu skutečně byl černý jezevec. Halt se zastavil u otevřeného vchodu. Velitelský stan byl větší než prosté stany pro čtyři muže, které ho obklopovaly. Pracoval v něm velitel a jeho sbor, takže ho používali jako kancelář setniny. Vzadu byla zástěnou oddělená samostatná část, která kapitánovi sloužila ke spaní. Ta teď bude samozřejmě prázdná. Ale u stolu v přední části seděla hřmotná postava a mračila se nad archy papíru. Byl to starší muž, trochu prošedivělý, a už od pohledu vypadal zkušeně a rázně – nepochybně hlavní seržant, o němž se zmiňoval úředník. Jakmile Halt vešel do stanu, zvedl hlavu a hned si všiml hraničářské pláštěnky i obvazu kolem hlavy.

„Vypadáš, jako kdybys přišel z války,“ pronesl s úsměvem od ucha k uchu. Halt se jen slabě pousmál.

„Přišel jsem. Z té samé co ty. Snažím se zjistit bydliště jednoho z vašich vojáků. Seržanta jménem Daniel.“

Úsměv pohasl a hlavní seržant smutně potřásl hlavou. „Daniel? Byl to dobrý chlap. Bohužel padl v poslední bitvě.“

„Já vím. Těsně předtím než umřel, mi zachránil život.“

Starší z mužů pohlédl na Halta se zvýšeným zájmem. „Aha,“ řekl, „ty jsi ten hraničář, že?“ Vstal zpoza stolu a napřáhl ruku. „Je to čest, setkat se s tebou. Já se jmenuji Griff.“

Halt rozpačitě přešlápl. Byl nerad středem pozornosti. To nebylo nic pro něj. Raději se pohyboval po světě nenápadně, procházel bez povšimnutí všude, kde to jen šlo. Ale potřásl muži rukou.

„Mně říkají Halt,“ představil se.

Griff mu ukázal, ať se posadí, a sám také opět usedl. Zamyšleně semkl rty.

„Já ti toho asi moc říct nemůžu. Když jsme povolávali muže do armády, všechno se dělo v hodně velkém spěchu a Daniel byl v lénu nový. On a jeho žena se přistěhovali z Norgatu krátce předtím, než válka začala.“ Ukázal na stohy papíru a svitků na stole, který mu sloužil jako pracovní. „Museli jsme se dát na pochod a neměli jsme čas zapsat údaje o všech vojácích. Snažím se to teď dohonit.“

„Můžeš mi o něm něco říct?“ zeptal se Halt.

„Myslím, že měl hospodářství někde v jihovýchodní části Aspienne. Ale nemám ponětí, kde to mohlo být.“

„Měl u setniny nějaké kamarády, kteří by to mohli vědět?“

Hlavní seržant vrtěl hlavou ještě dřív, než Halt otázku dokončil.

„Snad měl. I když jako seržant se možná držel trochu stranou od ostatních vojáků. Můžeš se poptat. Velel šesté četě. Najdeš je o jednu řadu dál, asi tak v polovině kopce.“

„Díky,“ přikývl Halt. Postavil se a opět zkřivil tvář, když mu čelem projela ostrá bolest. Položil ruku na stůl, aby se opřel, a Griff mu věnoval trochu starostlivý pohled.

„Už ti dovolili chodit? Nevypadáš moc dobře.“

Halt potřásl hlavou, a ihned toho zalitoval. „Budu v pořádku,“ odpověděl. „Jen jsem dostal ránu do hlavy. Je mi líp venku na čerstvém vzduchu než v nevětraném stanu ranhojiče.“

„To máš pravdu.“ Griff pohlédl s jistým zklamáním zpátky na formuláře a listiny na svém stole, jako kdyby doufal, že by se během jeho hovoru s Haltem mohly samy od sebe vyplnit.

„Nu... mrzí mě, že ti nemůžu pomoct víc.“

Halt poděkoval mávnutím ruky. „Pomůže každý kousíček informace.“

Procházel mezi úhlednými řadami stanů a zkratkou mezi dvěma stany se dostal do další uličky. Asi o patnáct kroků níž uviděl na vrcholu násady kopí umístěný štítek s číslicí 6. Podíval se dál, k dalším pěti stanům, a tam byla podobná značka, tentokrát s číslem 7. Pět stanů, v každém čtyři muži, to dávalo dohromady dvacet mužů v četě. Za předpokladu, že všichni přežili, což, jak věděl, nebyl ten případ. Před prvním stanem odpočívali na slunci tři vojáci. Když na ně padl jeho stín, zvedli hlavy. V očích se jim objevil záblesk podezření, ale na to si Halt od doby, kdy s Crowleym vytvořili hraničářský sbor, pomalu zvykal. Důstojníci a hlavní seržanti snad oceňovali dovednosti, které vnesli hraničáři do armády, ale řadoví vojáci bývali v přítomnosti šedo-zeleně oděných postav nesví. Halt věděl, že kolují divoké zkazky o tom, že hraničáři provozují čarodějnictví.

„Dobré ráno,“ pozdravil klidně. Muži pokývali hlavami a natahovali krky, aby na něj viděli. Seděli na nízkých stoličkách. Jeden si přišíval záplatu na roztrženou kazajku, druhý ořezával nožem nějaký klacek a třetí zvolna žvýkal kousek sušeného hovězího. Z místa, kde Halt stál, se zdálo, jako by v tom zápase vítězilo hovězí. Halt ukázal na prázdnou stoličku asi krok od nich.

„Mohl bych si k vám na pár minut přisednout?“ zeptal se.

Muž, který přišíval záplatu na kazajku, přikývl.

„Proč ne?“ prohodil tónem, který nebyl povzbudivý, ani odmítavý.

Jeho společník s tuhým soustem hovězího v ústech civěl na Halta se soustředěným výrazem ve tváři.

„Já tě znám...,“ pronesl zamyšleně a snažil se vzpomínku zařadit. Pak si vzpomněl. „Tys byl v bitvě!“ zvolal. „Hnali nás zpátky, a najednou jsi tam byl ty, hrnul ses dopředu, rubal jsi wargaly a volal jsi na nás, ať jdeme za tebou. Odvedl jsi skvělou práci. Skvělou!“ Otočil se k ostatním dvěma. „Viděli jste ho? Nejdříve jich nejmíň tucet složil lukem, pak se vrhnul mezi ně a sekal a bodal. A koukněte na něj! Je sotva větší než kluk.“

Halt při těch slovech povytáhl obočí. Nebyl právě největší, ale věděl, že voják trochu přehání. Nicméně pochopil, že to nebylo myšleno jako urážka, a tak poznámku přešel.

„Pomáhal mi jeden seržant od vás,“ připomněl a voják vehementně přisvědčoval.

„To tedy ano! Pustil se do nich, když tys šel k zemi. Určitě jich zabil taky nejmíň tucet.“

Halt se tiše usmíval. Tenhle člověk zřejmě rád přeháněl.

„Odvedl vynikající práci,“ souhlasil.

Ten, co žvýkal hovězí, se obrátil ke kamarádům. „Viděli jste toho seržanta?“

Oba zavrtěli hlavou.

„My byli o kus dál, vpravo,“ odpověděl ten, co záplatoval. „My jen viděli, že linie se málem protrhla a rozprchla, ale pak se začala znovu hýbat dopředu. A potom zas utíkali wargalové.“

Jenže otázka byla míněna jako řečnická a ten, co žvýkal hovězí, byl celý žhavý, aby pokračoval ve svém vyprávění.

„Čtyři nebo pět jich vyřídil kopím. Pak mu jeden usekl špici a on použil násadu jako bojovou tyč, točil s ní dokola a porážel je jako kuželky. Potom jim sebral meč a zabil jich ještě osm nebo devět, než ho dostali.“ Pohledem hledal u Halta potvrzení. „Tys to viděl, hraničáři! Kolik jich podle tebe dostal?“

„Nejmíň osm,“ odpověděl Halt. Neviděl důvod, proč muži odporovat. Ovzduší bylo náhle mnohem přívětivější než na začátku. „Chtěl jsem se o něm něco dozvědět,“ řekl. „Nemáte tušení, odkud byl?“

Zklamalo ho, když viděl, jak se všechny tři tváře zamračily v teď už dobře známém výrazu nejistoty.

„Je mi líto,“ řekl muž, který tolik velebil Danielovy činy a odvahu. „Byl nový u jednotky i v kraji. Nedávno ho povýšili.“

„To je pravda,“ přikývl druhý a odložil opravenou kazajku. „Kapitánovi se zamlouval. Skoro hned z něj udělal seržanta. Podle všeho, než přišel do Aspienne, měl nějaké vojenské zkušenosti z Norgatu.“

„Povýšili ho tak rychle, že jsme vlastně ani neměli čas ho víc poznat,“ řekl ten, co ořezával klacek. „Myslím, že jsem ho slyšel mluvit o chalupě někde...“

Odmlčel se, nebyl si svým tvrzením jistý. Nastalo rozpačité ticho. Halt se chystal vstát ze stoličky a pomyslel si, že jeho snaha vystopovat Danielovu rodinu je opět odsouzena k nezdaru. Ale pak toho, který předtím mluvil jako první a žvýkal hovězí, přece jen něco napadlo.

„Zkus se zeptat Korda a Jerrela,“ doporučil Haltovi. „Třeba budou něco vědět.“

„Jen jestli ti to řeknou,“ poznamenal voják s opravenou kazajkou.

Halt se podíval z jednoho na druhého. „Vy ty dva asi nemáte zrovna rádi, že?“

Tři muži si vyměnili pohledy. Pak mu ten, co obě jména navrhl, odpověděl.

„Je to párek lhářů a podvodníků. Hrajou kostky a ze začátku se snažili s Danielem skamarádit, lísali se k němu a lákali ho ke hře. Podle mě ho nechali vyhrát, aby to měli u něj dobré. Jenže on ten plán brzy prokouknul a oni si stejně museli odpracovat spravedlivý díl nepříjemných povinností. Takže s ním kamarádit přestali.“

„Proč si myslíš, že by mohli vědět, kde bydlel?“ zeptal se Halt a opět nastala rozpačitá odmlka. Nakonec promluvil ten, co ořezával klacek.

„Oni chtěli vždycky vědět, kde kdo bydlí. Pořád se tě vyptávali, odkud jsi a co jsi dělal doma. Nemůžu nic dokázat, ale počítám, že si to někam zapisovali a plánovali si, že se po válce vrátí a budou přepadat usedlosti.“

„Hlavně těch hospodářů, co padli v bitvě,“ dodal smutně muž s opravenou kazajkou. „Vědí, že opuštěné rodiny budou snadná kořist. Ti dva jsou něčeho takového klidně schopní. Nejspíš vědí, kde hledat seržantovu chalupu.“

„Jak bych se s těmi dvěma mohl seznámit?“ zeptal se jich.

Voják s opravenou kazajkou povytáhl obočí.

„Zahraj si s nimi kostky,“ poradil. „Ale připrav se na to, že prohraješ.“